Vaska utkast 3	Forslag til endringer	
Denne spalta inneholder programkomiteens utkast 3 i en vaska versjon. Dvs at trykkfeil er retta opp og språkformene er gjort enhetlige. Videre er språket forbedra og forenkla der det har vært mulig. Enkelte passasjer er strøket der samme poeng er sagt flere ganger nær hverandre. Det er gjort en del mindre flyttinger av tekst, men bare innafor samme området i programmet. I forordet er det gjort større endringer.	Forslag som er kommet inn, og som ikke anses som språkvask/redaksjonelle endringer, listes opp i denne spalta. Det er ingen organer eller komiteer før landsmøtet som har tatt stilling til forslaga.	
Språkvask og enkel redigering vil fortsette. Denne versjonen er fra 6. desember.	Forslaga er markert med forbokstavene til forslagsstillere. Evt med følgende forkortelser:
UKU – utvida kvinneutvalg
OA – et lag i Oppland
UO – et lag i Oslo
TA – et lag i Troms
Innkomne forslag er språkvaska i samsvar med språkformene i hovedteksten.	
	TIDSTAVLE FOR INNLAGTE ENDRINGSFORSLAG:
22/11: Første utgave.
23/11: Lagt inn uteglemt endringsforslag fra UKU til 6.3.9.
24/11: Forslag til nytt forord. Forslag til nytt 2.5.4/2.5.9. Forslag til nytt 2.5.10/4.6.11. Omfattende endringsforslag til kapittel 7.
25/11: Nytt forslag til 4.4.7 og 4.4.8. Endringsforslag i 2.4 og 5.5.1. Endringsforslag i 1.9, 2.0, 2.1, 2.2 og 2.7. Noen mindre revisjoner i tidligere endringsforslag i disse kapitla også.
26/11: Endringer i 2.8.4, 2.9.5, 2.10 og 2.11. Endringer i 1.2, 1.6, 1.8, 2.0, 2.7.3, 2.9.5. Endringer i 3.0, 3.1.1, 3.1.2, 3.4.1, 3.4.2, 4.0.
27/11: Endringer i kap 1, 2.0, 2.3.3, 2.4.4, 2.6.4, 6.2.4, 6.3.7, 6.3.8, 6.3.9. Endringer i 4.2.3, 4.7. Revisjon av tidligere innsatte forslag i kap 4 og 7 og 5.2. 
28/11: Reviderte endringsforslag i 2.11.2, 3.0 og 3.4.1-2. Nye endringsforslag i 5.4.1, 5.6.1 og 5.7.
5/12: Mange forslag til endringer lagt inn gjennom heile programmet.
6/12: Endringsforslag til 5.3.2. Videre endringer i kap 1, 2, 5 og 6 om homofili.	
	TA foreslår at eksisterende program legges til grunn.

To generelle forslag fra FS:
•	Tittelen endres fra partiprogram til prinsipprogram.
•	 Kapittel 6 flyttes fram til rett etter kapittel 1 (blir nytt kapittel 2).

 Forslag fra TA:
Kapittelet om kommunismen flyttes til slik at det kommer etter kapitlet "Sosialistisk revolusjon og …"	
Forord	Alternativt forord fra TA, se bakerst.	
Forutsetningene for ei kommunistisk samfunnsorganisering modner nå rett foran øynene våre. Den samla tilgangen på råvarer og andre ressurser som jorda byr oss, sammen med produksjonsevne, kunnskapen om samfunn og natur som er erverva, gjør at mulighetene for å forvalte dette til beste for heile menneskeheta er fullt til stede. 

Samtidig ser vi at en fortsatt kapitalistisk verdensorden blir mer og mer destruktiv, både for det store flertallet av menneska og naturen rundt dem. 40.000 dør hver dag av såkalt systembetinga årsaker og utryddinga av biologiske arter akselererer. Sjøl i kapitalismens høyborg, New York, lever annahvert barn under fattigdomsgrensa.

Det er ikke nødt til å være sånn!

Det tjuende århundret endte med en borgerlig politisk og ideologisk offensiv. Borgerskapets ideologer forkynte at nå var "historia slutt"; kapitalismen hadde vist si overlegenhet og fra nå av var oppgava bare å foredle den.

Likevel varsler 1900-tallet oss om undergangen til den kapitalistiske samfunnsforma, på samme måte som 1700-tallet varsla at føydalismen var i ferd med å tape sin dominerende posisjon. De sosialistiske revolusjonene i første halvdel av 1900-tallet og de omfattende antikoloniale frigjøringskampene, førte rundt en tredel av menneskeheta ut av det økonomiske, politiske og ideologiske grepet til kapitalismen. Dette var også med på å presse fram konsesjoner til det arbeidende folket i de imperialistiske landa.

Men de første gjennombrudda for sosialisme og en framtidig kommunisme klarte ikke å bryte ned kapitalismens verdensherredømme og utvikle sitt alternativ. Kapitalismens maktmidler, sammen med de sosialistiske samfunnas svakheter og feil, lå til grunn for tilbakeslaga for revolusjon og frigjøring fra kapitalens åk.

Forråtnelsen i kapitalismen har imidlertid blitt stadig tydeligere de siste 30 åra. Sjøl i en økonomisk oppgangsperiode som 1990-tallet vokser massearbeidsløsheta, øker klasseskilla, svekkes velferdsordningene, og levestandarden for det store flertallet undergraves. Dette er bakgrunnen for at vi i dag igjen ser at en voksende internasjonale motstand mot den rådende kapitalismen tar form. Ennå er alternativa uklare og sprikende. Paroler som "en annen verden er mulig" favner både dem som vil ha en annen, mer menneskevennlig kapitalisme og dem som vil "ut av det brennende huset" og skape en ny samfunnsorden.

Ser vi på evnen til å produsere bruksverdier som dagens og framtidas produktivkrefter gir oss, og den kunnskapen menneskeheta i dag sitter inne med, bærer det århundret vi nå er inne i med seg enorme muligheter for menneskelig frigjøring og til å skape ei samfunnsorganisering med et harmonisk samspill mellom mennesket og naturen.

Men, samtidig kan vi også stå overfor barbari og ødeleggelser i et omfang verden aldri har sett til nå, både i form av kriger og fascistisk undertrykking og menneskeskapte naturkatastrofer.	 Alternativt forord – forslag fra AA
Forutsetningene for en kommunistisk samfunnsorganisering modner rett foran øynene våre. Den samla tilgangen på råvarer og andre ressurser som jorda byr oss, sammen med kunnskapen om samfunn og natur og produksjonsevna som er erverva, åpner for å forvalte dette til beste for heile menneskeheta. Det hundreåret vi nå er inne i bærer med seg enorme muligheter for menneskelig frigjøring og til å skape ei samfunnsorganisering med et harmonisk samspill mellom mennesket og naturen. 

I stedet ser vi at den kapitalistiske verdensorden blir mer og mer destruktiv, både for det store flertallet av menneska og naturen rundt dem. 40.000 dør hver dag av såkalt systembetinga årsaker, og utryddinga av biologiske arter akselererer. Sjøl i kapitalismens høyborg, New York, lever annahvert barn under fattigdomsgrensa. Profittjaget som kapitalismen bygger på, øker gapet mellom de få rike og de mange fattige og avler kriger og undertrykking. Om kapitalismen skal bestå utover i dette hundreåret, vil vi stå overfor barbari og ødeleggelser i et omfang verden aldri har sett til nå, både i form av kriger og fascistisk undertrykking og menneskeskapte naturkatastrofer.

Det er klassekampen som vil avgjøre om friheten vil vinne over barbariet. Sjøl om det tjuende århundret endte med en borgerlig politisk og ideologisk offensiv, så ga hundreåret under ett varsler om undergangen for den kapitalistiske samfunnsforma, på samme måte som 1700-tallet varsla at føydalismen var i ferd med å tape sin dominerende posisjon. De sosialistiske revolusjonene i første halvdel av 1900-tallet og de omfattende antikoloniale frigjøringskampene, førte rundt en tredel av menneskeheta ut av det økonomiske, politiske og ideologiske grepet til kapitalismen. Dette var også med på å presse fram konsesjoner til det arbeidende folket i de imperialistiske landa. Men de første gjennombrudda for sosialisme og en framtidig kommunisme klarte ikke å bryte ned kapitalismens verdensherredømme og utvikle sitt alternativ. Kapitalismens maktmidler, sammen med de første sosialistiske samfunnas svakheter og feil, lå til grunn for tilbakeslaga for revolusjon og frigjøring fra kapitalens åk.

Forråtningsprosessen til kapitalismen har imidlertid blitt stadig tydeligere de siste 30 åra. Sjøl i en økonomisk oppgangsperiode, som 1990-tallet, vokser massearbeidsløsheta, klasseskillene øker, velferdsordningene svekkes og levestandarden for det store flertallet undergraves. Dette er bakgrunnen for at vi i dag igjen ser at en voksende internasjonal motstand mot den rådende kapitalismen tar form. Ennå er alternativa uklare og sprikende, i sær i vår hvite del av verden.

Paroler som "en annen verden er mulig" favner både dem som vil ha en annen, mer menneskevennlig kapitalisme og dem som vil "ut av det brennende huset" og skape en ny samfunnsorden. 

De som tjener på kapitalismen, vil ikke gi fra seg fordelene og makta frivillig. Nydemokratiske og sosialistiske revolusjoner må åpne veien for utviklinga mot et kommunistisk verdenssamfunn. Det kommunistiske partiet er et nødvendig redskap for arbeiderklassen og den revolusjonære enhetsfronten i denne kampen, for å mestre de politiske og organisatoriske oppgavene som blir stilt på dagsorden. 

Dette programmet legger fram AKP sitt syn på samfunnsutviklinga, målet, det kommunistiske samfunnet, strategien for å nå dit og hva slags rolle et kommunistparti i Norge vil ha i denne prosessen.	
Det er klassekampen som vil avgjøre om friheta vil vinne over barbariet. 

De som tjener på kapitalismen, vil ikke gi fra seg fordelene og makta frivillig. Det er menneska sjøl som må skape den framtida vi skal ha. Det kommunistiske partiet er et nødvendig redskap for arbeiderklassen og den revolusjonære enhetsfronten i denne kampen, for å mestre de politiske og organisatoriske oppgavene som blir stilt på dagsorden.	 KF – endring av andre setning:
"Det er folk sjøl som må skape den framtida vi vil ha."

 Alternativ fra TA:
"De som tjener på kapitalismen, vil ikke gi fra seg fordelene og makta frivillig. Det er menneska sjøl som må organisere seg for å skape den framtida vi vil ha. Arbeiderklassen og fagbevegelsen må bl.a alliere seg med kvinnebevegelsen, miljøbevegelsen og den antirasistiske bevegelsen for å utvikle et sosialistisk og kommunistisk perspektiv på dagskampen.  Det kommunistiske partiet er et nødvendig redskap i denne kampen."	
Dette programmet legger fram AKP sitt syn på samfunnsutviklinga, målet; det kommunistiske samfunnet, strategien for å nå dit og hva slags rolle et kommunistparti i Norge vil ha i denne prosessen.		
Kapittel 1
Målet: Et kommunistisk verdenssamfunn	 KF – foreslår å stryke "Målet:" i overskrifta.

NB – framlegga fra UO er basert på en tidligere, ikke språkvaska versjon av kapittel 1.	
Kommunismen er den forma samfunnet får når perioden med klassesamfunn er avslutta. Dette skjer når arbeiderklassen, gjennom utviklinga av sosialismen, har avskaffa alle andre samfunnsklasser, og derved også seg sjøl. Staten, som det sentrale redskapet for en herskende klasse, har dødd ut og menneska styrer samfunnet direkte.

Vi kan umulig beskrive dette morgendagens samfunn i detalj i dag. Kommunismen vil heller ikke være noe ferdig og statisk samfunn. Den kommer til å ha si eiga utvikling hvor nye motsigelser og utfordringer stadig vil oppstå. Men vi kan si hva som vil være de grunnleggende skilla fra dagens kapitalisme og klassesamfunna allment:	 KF – foreslår å erstatte "som det sentrale redskapet for" med "som redskap for".

 Alternativ til ingressen fra UO:
"Ved starten på det nye årtusenet har sosialismen lidd nederlag eller degenerert i nesten alle de landa som forsøkte å bygge sosialismen i forrige århundre. Borgerskapet har lyktes i å knytte ordet kommunisme til de mest negative og undertrykkende sidene ved disse forsøka. Å gjenreise tiltrua til og kampen for et sosialistisk samfunn synes vanskelig nok. Hvorfor insisterer vi da fortsatt på også å snakke om kommunismen?

Sosialismen innebærer at den private eiendomsretten til produksjonsmidla er avskaffa, ved at arbeiderklassen og folkeflertallet har tatt demokratisk kontroll over økonomien og styrer den etter samfunnet sine felles behov. Overgang fra dagens kapitalisme til sosialisme vil bety et stort framskritt for menneskeheta. Men erfaring viser at sosialistiske samfunn fortsatt er fulle av klassemotsetninger. Klassekampen fortsetter. Borgerskapet i og utafor sosialistiske land vil få hjelp av inngrodde vaner fra det gamle samfunnet i sine forsøk på å føre samfunnet tilbake til kapitalismen. Derfor et det fra første stund nødvendig å holde fast ved og kjempe for et videre mål: Det klasseløse, kommunistiske samfunnet. Uten et slikt mål mister utviklinga av det sosialistiske samfunnet retning, og da kan det fort degenerere. 

Det kommunistiske samfunnet er et mål som det er umulig å beskrive i detalj i dag. Men noen prinsipp er det mulig og nødvendig å formulere."

 TA foreslår: 
Første setning endres til: "Kommunismen er samfunnsforma når perioden med klassesamfunn er avslutta." Andre setning, fjerner ordet "andre" (foran samfunnsklasser). Tredje setning, stryker fra "og menneskene ..." Legger til: "Kommunismen er ikke et samfunnssystem som en erklærer. Kommunismen vil først komme etter en lang periode med sosialisme, med utvikling av samfunnsforholda."	
1.1. Slutten på klassesamfunna		
Menneska har levd på jorda i flere hundre tusen år, mens klassesamfunn, klasseundertrykking og klassekamp bare har eksistert i noen tusen år. Kommunismen vil være sluttresultatet av denne klassekampen og av at teknologi og andre produksjonsvilkår har utvikla seg slik at det ikke lenger er mulig for en klasse å kontrollere produksjonen og samle rikdommen hos seg.	 Alternativ fra UO:
"Menneska har levd på jorda i flere hundre tusen år, mens klassesamfunn, klasseundertrykking og klassekamp bare har eksistert i noen tusen år. Utviklinga av et kommunistisk, klasseløst samfunn vil bety ei avslutning på denne epoken." 

 TA foreslår å stryke avsnittet.	
Det var utviklinga av jordbruk, handverk og nye produksjonsredskap som skapte det materielle grunnlaget for privateiendommen og klasseskilla. Det la også grunnlaget for skillet mellom åndsarbeid og kroppsarbeid, ei stadig sterkere kjønnsbestemt arbeidsdeling og skapte staten som redskap for en herskende klasse. Fra da av har historia vært ei historie om klassekamp.

I den samme prosessen vokste kvinneundertrykkinga fram. Familien i ulike former ble den institusjonen som gav menn makt over kvinner og barn.	 TA foreslår å stryke avsnitta.	
Gjennom si historie har menneska utnytta naturen, utvikla redskaper, skapt ny teknikk og moderne vitenskap. Undertrykte klasser har styrta herskende klasser, knust forelda samfunnssystem og utvikla nye måter å organisere produksjonen og samfunnsstyringa på. Klassekampen er historia si drivkraft, men foregår til eihver tid innafor de rammene utviklinga av produktivkreftene setter.	 TA foreslår å stryke avsnittet.	
Kapitalismen har utvikla produktivkreftene til et nivå der heile menneskeheta kunne ha levd uten materiell nød eller savn og uten at noen utbytter andres arbeid. Men de kapitalistiske produksjonsforholda, der hovedmålet for produksjonen er privat profitt, hindrer dette, og hemmer videre utvikling av produktivkreftene og skaper nød, vold og menneskeskapte naturkatastrofer. I det stadiet kapitalismen nå er, er dette trekket dominerende.

Kapitalismen undergraver dermed sin eigen eksistens, og vi ser to mulige fortsettelser. Den ene er mot et samfunn og en verdensorden med et ekstremt og destruktivt undertrykkingssystem. Det andre alternativet er at arbeiderklassen og dens allierte gjør opprør, styrter herskerklassen og starter utviklinga av et nytt samfunn, det klasseløse kommunistiske samfunnet. Vi kjemper for ei slik utvikling. 	 Alternativ fra UO:
"Kapitalismen har utvikla produktivkreftene til et nivå der heile menneskeheta kunne ha levd uten materiell nød eller savn og uten at noen utbytter andres arbeid. Men de kapitalistiske produksjonsforholda, som gjør privat profitt til produksjonens hovedmål, hindrer ei fornuftig utvikling av produktivkreftene og skaper nød, vold og menneskeskapte naturkatastrofer. I det stadiet kapitalismen nå er, er det dette trekket som dominerer. Samtidig undergraver kapitalismen også sin eigen eksistens. Den skaper sine banemenn og -kvinner, arbeiderklassen, som er i stand til å gripe makta i samfunnet og gjøre produksjonsmidla til kollektiv samfunnseiendom. Ei framtid for kapitalismen peker mot et samfunn og en verdensorden med et ekstremt og destruktivt undertrykkingssystem. Alternativet er at arbeiderklassen og dens allierte gjør opprør, styrter den herskende klassen og starter bygginga av nye sosialistiske samfunn. AKP mener at målet for den videre utviklinga av disse sosialistiske samfunna må være ei endelig avskaffing av all klasseundertrykking, ved at menneska har reell materiell, økonomisk og sosial likhet og ikke lenger er delt i samfunnsklasser. Det er dette vi kaller kommunisme."

 TA foreslår å flytte avsnitta enten til forordet eller til kapittel 2, eller strykes.	
1.2. Den private eiendomsretten og lønnsarbeidet er oppheva	 LO foreslår å endre overskrifta slik:
"Den private eiendomsretten og lønnsarbeidet må bli oppheva."	
Under kommunismen vil den private eiendomsretten til naturressurser og produksjonsmidler være oppheva. Det gjelder også statskapitalistiske eiendomsforhold. Samfunnsmedlemmene disponerer produksjonsmidla og naturressursene i fellesskap.

Menneskers utbytting av andre mennesker gjennom lønnsarbeidet vil være slutt. Den samfunnsmessig nødvendige arbeidstida for å skaffe fram de nødvendige godene blir ivaretatt uten arbeidstvang. Det betyr ikke at folk ikke må arbeide. Det vil finnes nok av oppgaver for menneskelig arbeidskraft i omsorg for mennesker, undervisning, nødvendig produksjon, vitenskap, kunst og administrasjon. Men motiva for å arbeide vil ikke være personlig berikelse eller tvang. "Fra enhver etter evne, til enhver etter behov" må være ei målsetting for kommunismen.	 KF – foreslår å stryke andre setning ("Det gjelder …")

 TA foreslår å bytte ut "samfunnsmedlemmene" med "folk".

 UO foreslår:
"I et kommunistisk samfunn må ikke bare privat, men også statskapitalistisk forvaltning av produksjonsmidla være avvikla. Samfunnsmedlemmene må reelt disponere produksjonsmidla og naturressursene i fellesskap. Lønnsarbeidet slik vi kjenner det innebærer alltid ei mulighet for menneskers utbytting av andre mennesker. Det samfunnmessig nødvendige arbeidet for å skaffe fram de nødvendige godene må under kommunismen basere seg på frivillighet, enighet og reell likhet. Det betyr ikke nødvendigvis at alle med det vil arbeide mindre. Det vil finnes nok av oppgaver for menneskelig arbeidskraft i omsorg for mennesker, nødvendig produksjon, undervisning, vitenskap, kunst og administrasjon. 

Reell likhet betyr heller ikke at alle vil arbeide like mye eller like hardt, eller legge beslag på like mye av produkta. Evner og krefter er forskjellige, reelle behov er forskjellige. Derfor formulerte Marx mottoet "Fra enhver etter evne, til enhver etter behov" som prinsipp for kommunismen. Dette prinsippet er i seg sjøl verken mystisk eller utopisk. Det har alltid blitt forstått og hatt støtte i arbeiderklassen. Som ide ligger det under de beste veldferdsordningene arbeiderklassen i Norge har kjempa fram under kapitalismen; som felles, offentlig helsestell og omsorgen for uføre og psykisk utviklingshemma. I mindre skala har det også blitt forsøkt og vist seg å fungere i mange typer kollektiv, under ulike forhold. Kommunismen vil gjøre dette prinsippet allmenngyldig. "	
1.3. Bytteverdiproduksjonen er erstatta av bruksverdiproduksjon	 UO – alternativ overskrift:
"Bytteverdiproduksjonen må erstattes av bruksverdiproduksjon"	
Med lønnsarbeidet forsvinner også bytteverdiproduksjonen. De produktene og tjenestene som menneska trenger, vil produseres uten tanke på individuell materiell fortjeneste og distribueres gratis.	 KF – alternativ formulering:
"Når lønnsarbeidet forsvinner, blir også bytteverdiproduksjonen fjerna. Målet for produksjonen er ikke å skape fortjeneste for ei lita gruppe mennesker, men å dekke behova til alle."

 TA foreslår å bytte ut "gratis" med "etter behov".

 UO – alternativ formulering:
"Et kommunistisk system må også bety at produksjon for bytteverdi reelt blir borte. De produkter og tjenester menneska trenger, vil kunne produseres uten tanke på individuell materiell fortjeneste og distribueres kollektivt og gratis. "Til enhver etter behov" er riktignok ikke det samme som "til enhver etter ønske". Et kommunistisk samfunn må også finne fram til rettferdig håndtering av individuelle ønsker som ikke kan løses kollektivt. Men de fleste behov vi i dag er vant til å måtte ha penger for å kunne dekke, kan faktisk like gjerne dekkes kollektivt. Et klasseløst samfunn vil gjøre det mulig."	
1.4. Staten som redskap for en herskende klasse erstattes av ei frivillig sammenslutning mellom frie mennesker	 UO – alternativ overskrift:
"Staten som redskap for en herskende klasse må erstattes av ei frivillig sammenslutning mellom frie mennesker."

 TA foreslår å stryke heile 1.4.	
Under kommunismen vil menneska organisere seg og finne si frihet uten å trampe på andres frihet, i ei sammenslutning hvor den frie utviklinga av hver enkelt er et vilkår for alles frie utvikling. Alle vil kunne ta likeverdig del i samfunnsstyringa, og skillet mellom styrende og styrte vil forsvinne.	 UO – alternativ formulering av heile punktet:
"Prinsippet under kommunismen må være at menneska organiserer seg og finner si frihet uten å trampe på andre si frihet, i "ei sammenslutning hvor den frie utviklinga av hver enkelt er vilkåret for alles frie utvikling" (Det kommunistiske manifestet, siste setning i kapittel 2). Kjerna i statene slik vi kjenner dem til nå, har vært og er voldsapparatet, som brukes av herskerklassene til å sikre og utøve si makt. Sosialismen må i første omgang opprettholde ei sterk statsmakt, som på demokratisk vis styrer i arbeiderklassens og folkeflertallets interesse. Men målet for det kommunistiske samfunnet må være å la alle ta likeverdig del i samfunnsstyringa, slik at skillet mellom styrende og styrte kan viskes ut, og slik at staten som maktorgan etter hvert kan bygges ned og forsvinne. Et klasseløst samfunn vil også bety at partier og organisasjoner som har ivaretatt klasseinteresser vil bli unødvendige, og dermed etter hvert vil dø hen. Det vil også gjelde kommunistiske partier."	
Parti og andre organisasjoner som har ivaretatt klasseinteresser vil være borte. Det gjelder også det kommunistiske partiet.	 KF foreslår setninga strøket.	
1.5. Menneska kan utvikle seg fritt og allsidig	 UO – alternativ overskrift:
"Menneskene vil kunne utvikle seg fritt og allsidig"	
Den tida som går med til arbeid for å skaffe det som menneska trenger materielt sett for å leve, blir mye kortere enn i dag. Dette vil gi alle gode høve til å utvikle evnene sine. Skillet mellom samfunnsmessig nødvendig arbeid, kulturaktiviteter og ulike former for aktiviteter som utfordrer og utvikler folks evner vil viskes bort. Skillet mellom åndens og håndens arbeid vil være borte.	 KF foreslår å endre "blir mye kortere enn i dag" til "blir sannsynligvis kortere enn i dag".

 KF – alternativ formulering av andre setning:
"Dette vil i så fall gi alle bedre muligheter til å utvikle evnene sine."

 TA foreslår å stryke to første setninger.

 Alternativ formulering fra UO:
"Den tida som må gå med til arbeid for å skaffe det menneska trenger materielt for å leve, kunne allerede i dag vært mye kortere enn den er. I et klasseløst kommunistisk samfunn vil den kunne kortes ytterligere ned. Dette kan gi alle gode høve til å utvikle sine evner. Skillene mellom samfunnsmessig nødvendig arbeid, kulturaktiviteter og ulike former for aktiviteter som utfordrer og utvikler folks evner vil da kunne reduseres. Det samme gjelder skillet mellom håndens og åndens arbeid."	
1.6. Kvinneundertrykkinga er avskaffa	 LO foreslår å endre overskrifta slik:
"Kvinneundertrykkinga må bli avskaffa"

 Alternativ overskrift fra UO: 
"Kvinneundertrykkinga må være avskaffa"	
Familien vil ikke ha noen økonomiske betydning. Dermed vil livsfellesskap mellom mennesker ikke lenger være bestemt av økonomiske forhold eller sosial tvang. Kjærlighet og frivillig sosial omsorg vil være bestemmende for fellesskapet mellom foreldre, barn og andre slektninger, enten disse er knytta sammen biologisk eller sosialt. Barn og ungdom vil ikke lenger være henvist til foreldras private omsorg. Samfunnet vil sikre at de blir inkludert som fullverdige samfunnsmedlemmer og får dekt sine behov.	 Fra UKU – første setning erstattes med følgende avsnitt: "Lønnsarbeidet er avskaffa, familien vil ikke lenger ha noen økonomisk betydning og den kjønnsbestemte arbeidsdelinga er oppheva. Kvinnene vil være sjølstendige og likeverdige mennesker med like muligheter for menneskelig utfoldelse." 
Resten av avsnittet blir andre avsnitt og starter slik: "Livsfelleskap mellom mennesker vi ikke lenger være …"

 KF foreslår å bytte ut "livsfellesskap" med "bånda".

 Alternativ formulering fra UO: 
"Et klasseløst, kommunistisk samfunn kan ikke nås uten at kvinneundertrykkinga er avskaffa. Oppheving av privateiendom til produksjonsmidla og av lønnsarbeidet vil oppheve familien si betydning som økonomisk enhet. Det vil gjøre at livsfellesskap mellom mennesker ikke lenger vil være bestemt av økonomiske forhold eller sosial tvang. Kommunismen må ha som mål at kjærlighet og frivillig sosial omsorg skal være bestemmende for fellesskapet mellom foreldre, barn og andre slektninger, enten disse er knytta sammen biologisk eller sosialt. Barn og ungdom må ikke lenger være henvist bare til foreldres private omsorg. Samfunnet må sikre at de blir inkludert som fullverdige samfunnsmedlemmer og får dekt sine behov."	
Det at grunnlaget for kvinnas underordning forsvinner, gjør at den ideologiske undertrykkinga av kvinnene også kan fjernes for godt. Kommunismen er ikke nådd før denne prosessen er fullført.

Under kommunismen vil den økonomiske og sosiale rota til de heterofile kjønnsrollene være fjerna. Derfor vil diskrimineringa av homofile og lesbiske forsvinne.	 KF foreslår å stryke setninga "Kommunismen er ikke …".

 Alternativ fra UO:
"Det at grunnlaget for kvinnas underordning på denne måten forsvinner, gjør at den ideologiske undertrykkinga av kvinnene også kan fjernes for godt. Det samme gjelder diskriminering av homofile og andre seksuelle minoriteter. Det klasseløse samfunnet vil ikke være reelt før denne prosessen er fullført. "

IB foreslår at siste avsnitt byttes ut med følgende:
"Under kommunismen vil det økonomiske og sosiale grunnlaget for kjønnsrollene forsvinne, og grunnlaget for kategorier som heterofil, bifil, homofil og lesbisk vil dermed falle bort."	
1.7. I samspill med naturen		
Under kommunismen vil folks materielle basisbehov være tilfredsstilt på grunn av de høyt utvikla produktivkreftene. Dette og det faktum at kapitalen og dens behov for akkumulasjon ikke lenger eksisterer, vil minske faren for rovdrift på naturen. 	 UO – alternativ første setning:
"Kommunismen muliggjør ei sikring av de materielle basisbehova til alle samfunnsmedlemmene."

 TA foreslår å stryke "på grunn av de høyt utvikla produksjonskreftene".	
Men det vil alltid vil være en motsigelse mellom menneskets aktivitet og de økologiske prosessene. Det kommunistiske samfunnet kan ikke løfte oss fri fra naturens og fysikkens lover, og det vil være en stor utfordring å skape et samfunn som tilpasser menneskas virksomhet til den naturen de er en del av. Sjøl om menneskeskapte naturkatastrofer kunne elimineres, vil naturbetinga skifte i livsvilkåra kunne komme til å få store følger, også slik at den kommunistiske samfunnsorganiseringa kan gå tapt og klassesamfunna gjenoppstår.	 KF foreslår alternativ slutt:
"..., kan naturavhengige endringer i livsvilkåra få store følger for den kommunistiske samfunnsorganiseringa."

 Alternativ fra UO:
"Men menneska må ta hensyn til at det alltid vil være en motsigelse mellom menneskets aktivitet og de økologiske prosessene. Sia kommunismen er ei bevisst, frivillig sosial sammenslutning, hvor det å berike seg materielt ikke lenger er noen drivkraft, vil menneska ha mulighet til å tilpasse si virksomhet i pakt med at de er en del av naturen, og skape et samfunn som tar hensyn til naturens lover, i den grad de evner dette. 

Et kommunistisk samfunnet kan ikke løfte oss fri fra naturens og fysikkens lover. Sjøl om menneskeskapte naturkatastrofer vil kunne elimineres, vil naturbetinga skifter i livsbetingelsene kunne komme til å få store følger, og i verste fall føre til ny materiell nød."

 TA foreslår å stryke siste setning ("Sjøl om ...").	
1.8. Kommunismen vil være et verdenssystem	 KF foreslår å endre "vil være" til "må bli".

 UO foreslår "må være".	
Mens sosialismen vil kunne etableres i enkeltland, er det ei forutsetning for å etablere kommunismen at alle jordas folk er frigjort.	 Alternativ formulering fra KF:
"Utviklinga av kommunismen er avhengig av at sosialismen har vunnet fram over heile verden. Kommunismen vil fortsette å bryte ned de grensene vi kjenner i dag, slik at grunnlaget for et virkelig globalt og sosialt fellesskap blir skapt."

 Alternativ fra UO til heile punktet:
"Mens sosialismen vil kunne etableres i enkeltland, er det ei forutsetning for å etablere kommunismen at alle jordas folk er frigjort. Bare det kan gi sosialismen den trygghet og styrke som trengs for å kunne utvikle den fram til det klasseløse samfunnet. De kommunistiske fordelingsprinsippa må gjelde for alle mennesker i verden, ellers vil det alltid være grunnlag for ny ulikhet og ny undertrykking.

Hvordan en kommunistisk verden konkret vil organiseres, er det i dag umulig å fastslå. At kommunismen må være et verdenssystem betyr naturligvis ikke at ulike folkeslag blir borte, eller at alle vil snakke ett språk. Vi må regne med at kulturelt betinga forskjeller vil fortsette å eksistere, og at den kollektive organiseringa av samfunnet vil ta ulike lokale former. 

Med reell likhet mellom menneska og nedbygging av statene som maktapparat vil trolig nasjonene også gradvis miste si betydning som fellesskap. Målet må være at den bevisste, frie sammenslutninga av menneska ikke lenger skal være begrensa av geografiske eller sosiale skiller. Dette vil tillate enkeltmennesket å utvikle seg i større frihet enn noensinne tidligere i historia. 

Under slike forhold vil det ikke lenger være grunnlag for økonomisk, sosial eller kulturell utbytting eller undertrykking folkegruppene imellom. Dermed vil også det materielle grunnlaget for rasisme og andre former for sosial diskriminering være borte, og det blir mulig å endelig nedkjempe rasismen ideologisk. Det klasseløse samfunnet vil ikke være reelt før også denne prosessen er fullført."	
At kommunismen vil være et verdenssystem betyr ikke at det vil være ei "verdensregjering" eller at alle snakker samme språk. Fortsatt vil det være kulturelle forskjeller og eigenarter og ulike former for lokal fellesorganisering, men på et anna grunnlag enn den organiseringa på nasjonalt grunnlag vi kjenner. Nasjonene som fellesskap vil forsvinne.	 Alternativ start fra KF:
"At kommunismen blir et verdensomspennende samfunnssystem betyr ikke ..."

 LO foreslår siste setninga ("Nasjonene …") strøket.	
Enkeltmennesket vil kunne utvikle seg i en atskillig større frihet enn noensinne tidligere i historia. Det vil ikke være snakk om økonomisk, sosial eller kulturell utbytting eller undertrykking mellom geografiske regioner eller lokalsamfunn. Slik vil også grunnlaget for rasisme være borte.		
1.9. Kommunismen - også et samfunn med motsigelser og utfordringer		
Under kommunismen vil svært mange av de motsigelsene jordas folk lider under i dag, være borte. Men det vil langt fra være noe statisk samfunn uten spenninger, utfordringer og problem. Heller ikke vil alle former for undertrykking automatisk forsvinne. Nye motsigelser vil dukke opp som resultat av ei utvikling vi i dag ikke kan se. Motsigelsen mellom gammelt og nytt vil være der. Kommunister proklamerer aldri "historias slutt".	 KF foreslår alternativ til tre siste setninger:
"Nye motsigelser vil etter all sannsynlighet skapes, også i det klasseløse samfunnet. AKP proklamerer ikke at historia slutter med kommunismen, men kommunismen vil bety slutten på alle former for klassesamfunn."

 AA foreslår tredje setning ("Heller ikke …") bytta ut med:
"Motsetninger og undertrykking som skyldes andre forhold enn utbyttinga knytta til produksjonen, vil ikke forsvinne uten bevisste samfunnsmessige tiltak."

 UO- alternativ formulering av punktet:
"Det kommunistiske, klasseløse samfunnet er et mål vi kjemper for, fordi det er nødvendig om vi skal få slutt på all den nød og undertrykking klassesamfunna har skapt og skaper. Om menneskeheta makter å nå dette målet, vil svært mange av de motsigelsene som jordas folk sliter med i dag bli borte. Men et klasseløst samfunn vil garantert heller ikke være statisk eller være uten spenninger og problemer. Nye former for ulikhet og undertrykking kan dukke opp, og vil måtte bekjempes bevisst. Noen av de motsigelsene vi kjenner i dag, vil trolig overleve. Og andre vil dukke opp, som resultat av ei utvikling vi i dag ikke kan si noe om. Kommunister proklamerer aldri "historias slutt". Vi setter bare opp slutten på klassesamfunna og all den elendighet de produserer som et riktig og nødvendig mål, i den nåværende fasen av menneskehetas historie."	
Kapittel 2: 
Kapitalismen: svanger med nye kriser og kriger - og kommunismen!	 GAD – forslag til overskrift:
"Kapitalismen fører til kriser og krig – men bærer også i seg grunnlaget for kommunismen"	
Sammenlikna med samfunnssystema før, var kapitalismen et framskritt i menneskehistoria. Den har utvikla produktivkreftene slik at sult og nød kunne vært avskaffa om de var blitt brukt til folkets beste. Kapitalismen har utvikla politiske og demokratiske rettigheter. De kan riktignok utnyttes heilt ut bare av et lite mindretall og de kan lett settes til side, men de er like fullt viktige redskap i den politiske kampen fram mot et utvida demokrati og det klasseløse samfunnet.	 LO foreslår ei slik innledende setning:
"Kapitalisme er produksjon for maksimal profitt."	
Samtidig er kapitalismen ansvarlig for død og ødeleggelser, folkemord og kriger i et omfang som savner sidestykke i historia. Daglig dør titusener av mennesker som følge av levekåra systemet tvinger dem inn i, mens rikdommene hoper seg opp i hendene til de få.	 TA foreslår å stryke avsnittet.	
Den kapitalistiske måten å produsere og distribuere varer og tjenester på er ikke lenger den mest effektive, og de framskrittsvennlige sidene ved kapitalismen er historie. En allmenn stagnasjon i økonomien har for lengst satt inn, og den politiske legitimiteten er på mange vis i ferd med å smuldre.	 LO foreslår å stryke avsnittet heilt.

 UO foreslår å stryke siste setning, og flytte første setning opp som slutt på avsnittet foran.	
Borgerskapet intensiverer sin offensiv for å holde på klassesystemet sitt. Men kapitalismen har skapt en arbeiderklasse som i dag er i ferd med å bli den største klassen på verdensbasis. Det er denne klassen som vil gå i spissen for at framtidsscenariet skal kunne bli det første av de to mulige vi i dag ser kapitalismen bærer i sitt skjød: ei kommunistisk samfunnsorganisering, eller nye ødeleggende kriser, kriger og nød for det store folkeflertallet. 	 LO foreslår å stryke første setninga.

 UO foreslår "… denne klassen som vil kunne gå …"

 Alternativ formulering fra GAD:
"Kapitalismen bærer i seg to vidt forskjellige framtidsscenarier: enten ei kommunistisk samfunnsorganisering, eller nye ødeleggende kriser og kriger og nød for det store folkeflertallet. Men kapitalismen har også skapt en arbeiderklasse som i dag er i ferd med å bli den største klassen på verdensbasis. Denne klassen vil kunne gå i spissen for at det første alternativet skal bli virkelighet."	
2.1. Kapitalismen - et verdensomspennende klassesystem med rivaliserende borgerstater		
	KM foreslår nytt punkt her (2.1) med overskrifta "Arbeid og kapital"

"Grunnlaget for det kapitalistiske systemet er kapitalistenes utbytting av arbeiderne. Arbeiderne rår ikke over produksjonsmidler, dvs det som skal til for å drive produksjon i egen regi. For å leve må de selge arbeidskrafta si til en kapitalist eller til det offentlige. Arbeidskjøperen, uansett hvem han er, er interessert i å få arbeidskrafta billigst mulig og få tynt mest mulig arbeid ut av arbeideren. Av dette oppstår det nødvendigvis klassekamp. Fagforeningene er nødvendige redskaper i denne kampen.

En kapitalist rår over produksjonsmidler. Han ansetter arbeidere som kan bruke disse produksjonsmidlene til å produsere varer og tjenester, som kapitalisten så kan selge for profitt. Som Marx påviste, er grunnlaget for profitten at arbeideren produserer større verdier i løpet av en arbeidsdag enn det hun får igjen som lønn. Det må hun gjøre, ellers ville ikke kapitalisten ha ansatt henne. Frykten for arbeidsledighet gjør det mulig for ham å holde lønna lav. Den samme frykten, og kapitalistens "rett" til å kontrollere og lede arbeidet, gjør det mulig for ham å opprettholde arbeidsdisiplinen og et høyt tempo. Slik produserer arbeiderne en merverdi som kapitalisten tar ut ved å selge varene med profitt.

Når dette systemet vel er i gang, er det sjølforsterkende. Når neste lønningsdag nærmer seg, er arbeideren like langt fra å ha spart opp kapital til å begynne for seg sjøl. Kapitalisten, derimot, kan bruke merverdien til å kjøpe mer produksjonsmidler, ansette flere arbeidere og utvide produksjonen. Småprodusenter som driver for seg sjøl, klarer ikke å konkurrere med kapitalistenes effektive stordrift, og må ta seg jobb som arbeidere. De kapitalistene som ikke klarer å innføre ny teknologi eller presse arbeiderne sine tilstrekkelig, blir også utkonkurrert. Arbeiderne som ikke henger med i tempoet, eller som jobber i bedrifter som må innskrenke, danner en hær av arbeidsløse. Denne hæren kan enten trekkes inn i nye kapitalistiske foretak og prosjekter, eller fungere som trussel og advarsel for de arbeiderne som ennå har jobb. "Vil du ikke, står det nok av folk utafor porten som vil."

Slik er kapitalismen et sjølforsterkende system som stadig revolusjonerer produksjonsmidlene og teknologien, som sprer seg over hele jorda og gjør flere og flere til arbeidere, og som forvandler hele samfunnet i sitt bilde. Profitten blir overordnet alt annet. Staten blir kapitalens stat.

Siden sjølve kjerna i det kapitalistiske systemet er kapitalistenes utbytting av arbeiderne, kan arbeiderne ikke frigjøre seg uten å avskaffe systemet, og systemet kan ikke avskaffes uten at arbeiderne frigjør seg. For å få det til, trenger de et kommunistisk parti og en enhetsfront med alle grupper som føler kapitalismens herjinger på kroppen.	
2.1.1. Kapitalismen er det første verdensomspennende klassesystemet historia kjenner. Sjøl om det fantes både slavesamfunn og føydalsamfunn som erobra store landområder og skapte imperier, så blei ikke heile verden underlagt den samme dominerende produksjonsformen før kapitalismen utvikla seg til sitt imperialistiske stadium rundt slutten på 1800-tallet.

Det fins fortsatt områder med føydale og slavesamfunnsliknende produksjonsforhold. Vi har også en ikke-kapitalistisk økonomisk sektor knytta til husholdningene som er svært stor. Likevel er det slik at imperialismen, som kapitalismen i denne fasen kalles, har skapt et verdensomspennende økonomisk og politisk system som legger premissa for all økonomisk virksomhet. Dette systemet er bygd på at en klasse, borgerskapet, tilegner seg de verdiene som skapes av arbeiderklassen og andre klasser.	 TA foreslår å stryke punkt 2.1.1.

 Fra GAD – utkast til nytt punkt 2.1.1-2.1.3 (redusert til to punkter):
"2.1.1
Kapitalismen er et økonomisk system som bygger på at den herskende klassen, borgerskapet, tilegner seg verdier som skapes av arbeiderklassen gjennom lønnsarbeidet.

Kapitalismen vokste fram i enkeltland i Europa. Den utfordra det kolonisystemet som føydalmaktene hadde etablert, og skapte et nytt kolonisystem tilpassa si produksjonsform.

På slutten av 1800-tallet var stort sett heile verden dratt med i det kapitalistiske systemet, som vi fra da av betegner som imperialismen. Kjennetegn på dette stadiet er at  de store kapitalistiske selskapa blir internasjonale konsern, at eksporten av kapital kommer i tillegg til vareeksporten og at finanskapitalen får ei dominerende stilling. De imperialistiske maktene har delt opp heile verden mellom seg, og de store multinasjonale selskapa kontrollerer de meste av verdenshandelen, råvaretilgangen og prisfastsettinga.

Med imperialismen har vi fått det første verdensomspennende økonomiske systemet. Rett nok finnes det fortsatt områder med føydale, ja endatil slavesamfunnsaktige, produksjonsforhold, og rett nok er den svære husholdningssektoren fortsatt overveiende ikke-kapitalistisk. Men det er tross dette kapitalismen som legger premissene for all økonomisk virksomhet.

2.1.2
Under kapitalismen foregår det en stadig kamp om de økonomiske verdiene mellom kapitalgrupper og mellom ulike kapitalistiske land og grupper av land, både med økonomiske og militære midler. Denne kampen foregår på ulikt vis alt etter den internasjonale situasjonen, styrkeforholda klassene imellom og den teknologiske utviklinga. Vi er nå inne i ei utvikling der kapital- og handelshindringer avvikles over en lav sko – den såkalte globaliseringa.

Det er viktig å se at dette ikke er et nytt trekk ved kapitalismen, men en gjentakelse av tidligere faser i utviklinga av imperialismen. Slike forhold var f.eks framherskende ved kolonimaktenes oppdeling av verden for 100 år sia. Utviklinga nå styrkes ved at USA etter Sovjets sammenbrudd er i ferd med å oppnå globalt hegemoni."	
2.1.2. Kapitalismen vokste fram i enkeltland i Europa, men var heilt fra starten av internasjonal. Den utfordra det kolonisystemet som føydalmaktene hadde etablert, og skapte et nytt kolonisystem tilpassa si produksjonsform. Ved slutten av 1800-tallet var stort sett heile verden trukket inn i innflytelsessfæren til det kapitalistiske systemet, som da hadde nådd det imperialistiske stadiet. Det kjennetegnes av at de store kapitalistiske selskapa blei internasjonale konsern. I tillegg til vareeksporten kom eksporten av kapital. Finanskapitalen fikk ei dominerende stilling. De imperialistiske maktene hadde delt opp heile verden mellom seg, og de store multinasjonale selskapa kontrollerte store deler av verdenshandelen, råvaretilgangen og prisfastsettinga.	Samordna i nytt forslag fra GAD, se 2.1.1.

TA – alternativt 2.1.2:
"Ved slutten av 1800-tallet førte økonomiske kriser og rivalisering mellom kapitalgruppene til ei sterk monopolisering av kapital. Dette gjaldt ikke bare produksjonen, men også finanskapitalen, som fikk ei heilt dominerende stilling. Opphopninga av kapital og den synkende profittraten i de europeiske stormaktene, førte til at de begynte å ekspandere og eksportere kapital på jakt etter stadig høyere profitt. Dette førte til ei sterk rivalisering mellom imperialistmaktene og ei sterkere utbytting av landa i den tredje verden. Nesten heile verden blei dratt inn i den kapitalistiske økonomien, og imperialistmaktene delte opp verden mellom seg. Stor-konserna kontrollerte store deler av verdenshandelen, råvaretilgangen og prisfastsettinga. Det er denne forma for kapitalisme som vi kaller for imperialisme."	
2.1.3. Internasjonal arbeidsdeling og produksjon har utvikla seg i sprang, og har variert avhengig av teknologisk utvikling og av maktforholda mellom de kapitalistiske landa.

Sia slutten av 1980-tallet har det vært snakk om "globalisering" nærmest som et nytt utviklingstrinn i kapitalismen. Men en slik globaliseringsbølge fant også sted for ca 100 år sia, i imperialismens barndom. Når vi nå ser dette gjenta seg, skyldes det trekk ved imperialismen i dag: kapital- og handelshindringer avvikles, USA har gjenerobra det globale hegemoniet, og vi er inne i en ny teknologisk revolusjon.

Begge disse bølgene har avdekka at det frie markedet hadde lite med frihet for folk flest å gjøre. Derfor fører den til at også klassekamp og andre former for opprør vokser i omfang og styrke.	Samordna i nytt forslag fra GAD, se 2.1.1.

 AA støtter omformuleringa fra GAD til 2.1.1, men ønsker slik utforming av (nytt) 2.1.2:
"Under kapitalismen foregår det en stadig kamp om de økonomiske verdiene mellom kapitalgrupper og kapitalistiske stater, både med økonomiske og militære midler. Denne kampen har ført til to store verdenskriger og et utall erobringskriger og militære overfall fra imperialistmaktene si side. 

Sia 1980-tallet har vi vært inne i ei utvikling der restriksjoner på kapitaltransaksjoner og handel med varer og tjenester over landegrensene avvikles over en lav sko. Dette har ført til snakk om "globalisering" nærmest som et nytt utviklingstrinn i kapitalismen. Men en slik globaliseringsbølge fant også sted for ca 100 år sia, i imperialismens barndom og gjennombruddet for den andre store teknologiske revolusjonen.

Dagens "globaliseringsbølge" faller sammen med at USA har gjenerobra det globale hegemoniet, etter Sovjets sammenbrudd og med at vi er inne i en ny teknologisk revolusjon. Men som for hundre år sia, så ser vi at det "frie markedet" har lite med frihet for folk flest å gjøre. Det fører både til at klassekamp og andre former for opprør vokser i omfang og styrke, og konkuransen mellom imperialistmaktene tiltar."

 TA – alternativt 2.1.3:
"Sia slutten av 1980-tallet har det vært mye snakk om "globalisering". Globaliseringa har blitt framheva som et slags nytt samfunnssystem, nesten som en gave til menneska. Når vi studerer nøyere, ser vi at det som skjer i dag ikke er noe nytt. Det er akkurat de samme økonomiske drivkreftene som styrer utviklinga i dag som for hundre år sia Monopoliseringa skjer i et enda høyere tempo. Kapital hoper seg opp på børsene, og kapitaleksporten er stor. Det som i dag omfavnes som globalisering, er ikke noe anna enn den gamle imperialismen. Ny teknologi har ikke endra de økonomiske lovene."	
2.1.4. Staten sikrer at den kapitalistiske produksjonsmåten består. Den legger forholda til rette for det private næringslivet og monopolas ekspansjon. Den stimulerer privatiseringspolitikken og subsidierer monopola gjennom utbygging av infrastruktur. Sjøl om store multinasjonale konsern i økende grad trår fram som de dominerende økonomiske aktørene, på tvers av alle landegrenser, er borgerskapet fortsatt heilt avhengig av statsapparatet sitt.

Den overordna oppgava til staten er å sikre borgerskapets makt, om nødvendig med vold. Politi og militærapparat utgjør statens voldelige maktapparat. De skal være et redskap i kampen mot rivaliserende stater, men settes også inn for å holde eiga befolkning i sjakk om situasjonen skulle tilsi det. Når rivaliseringa mellom kapitalgruppene overskrider de økonomiske kampformene, og rå makt blir brukt, er det den militære styrken som teller. Det borgerskapet som har den sterkeste militærmakta til rådighet, kan også tvinge fram økonomiske fordeler uten å gå så langt som til krig.	 Alternativt forslag fra AA:
"Den overordna oppgava til staten er å sikre borgerskapets makt, om nødvendig med vold. Politi og militærapparat utgjør statens voldelige maktapparat, og kan brukes for å holde eiga befolkning i sjakk om situasjonen skulle tilsi det. Likeså er det den militære styrken som teller, når økonomiske kampformer ikke lenger er tilstrekkelige i rivaliseringa mellom kapitalgruppene. Det borgerskapet som har den sterkeste militærmakta til rådighet, kan også tvinge fram økonomiske fordeler uten å gå så langt som til krig.

Staten sikrer også den kapitalistiske produksjonsmåten gjennom økonomiske virkemidler. Den legger forholda til rette for det private næringslivet og favoriserer monopola, gjennom bl.a å stimulere privatiseringspolitikken og velte finansiering av infrastruktur over på det arbeidende folket.

Sjøl om store multinasjonale konsern i økende grad trår fram som de dominerende økonomiske aktørene, på tvers av alle landegrenser, er borgerskapet fortsatt heilt avhengig av statsapparatet sitt."	
2.2. Utbytting, plyndring og kolonialisme		
2.2.1. Framveksten av kapitalismen i Europa og seinere Nord-Amerika er historisk knytta sammen med ei hensynsløs internasjonal utbytting og plyndring av andre verdensdeler. Rasistisk ideologi og nasjonal undertrykking har vært redskap for denne ekspansjonen. Dette trekket ved kapitalismen er ikke bare historie. Sjøl om det gamle, direkte kolonisystemet er avvikla, sørger nykolonialismen for at utbyttinga og plyndringa fortsetter, og at gapet mellom Nord og Sør fortsetter å vokse.

Den opprinnelige befolkninga er fratatt råderetten over naturgrunnlag og rikdommer. Det imperialistiske borgerskapet kontrollerer fabrikker, kredittinstitusjoner, transport og handel, og høster store profitter gjennom å utbytte arbeiderklassen i de undertrykte landa. Mange steder er den opprinnelige befolkninga redusert til et mindretall i sitt eige land, og heile folkegrupper er utsletta eller trua med utsletting.

Også innad i de imperialistiske landa ser vi en utplyndring og nedbygging av distrikt og utkanter og en vekst i de kapitalsterke maktsentrene.	 Omformulering fra AA:
"Framveksten av kapitalismen i Europa og seinere Nord -Amerika er historisk knytta sammen med ei hensynsløs internasjonal utbytting og plyndring av andre verdensdeler. Den opprinnelige befolkninga ble fratatt råderetten over naturgrunnlag og rikdommer. Mange steder ble den også redusert til et mindretall i sitt eige land, og heile folkegrupper er utsletta eller trua med utsletting. Folkemord, både med våpen i hand og med økonomiske midler, hefter ved historia til kapitalismen."

 TA foreslår siste setninga strøket.	
	 Forslag om nytt punkt fra AA:
"Sjøl om det gamle, direkte kolonisystemet er avvikla, sørger nykolonialismen for at utbyttinga og plyndringa fortsetter. Borgerskapet i de imperialistiske landa, eventuelt i samarbeid med det lokale kompradorborgerskapet, kontrollerer fortsatt naturressurser, fabrikker, kredittinstitusjoner, transport og handel, og høster store profitter gjennom å utbytte arbeiderklassen i de undertrykte landa. Gapet mellom Nord og Sør fortsetter å vokse, samtidig som monopoliseringa i imperialismen også fører denne utbyttingspolitikken i større og større grad inn i forholdet mellom de imperialistiske landa sjøl. Også innad i de imperialistiske landa ser vi en utplyndring og nedbygging av distrikt og utkanter og en vekst i de kapitalsterke maktsentrene."	
2.2.2. Menneska er gjort til lønnsarbeidere, men kapitalismen garanterer ingen rett til arbeid og lønn. Massearbeidsløshet er et strukturtrekk ved systemet. Imperialismen fører til hungerkatastrofer. Hvert år dør titalls millioner av sult og underernæring på grunn av dette systemet. Antall mennesker som lever uten å få tilfredsstilt minimumsbehov for mat, klær, bolig og helsetilbud øker jevnt. Ved tusenårsskiftet levde ca 1,3 milliarder under det som FN definerer som fattigdomsgrensa. I mange land vokser barnedødeligheten på ny.		
2.2.3. Utbyttinga skjer også gjennom at kapitalen har underlagt seg de ikke-kapitalistiske produksjonsformene og raner til seg verdier som skapes i disse sektorene. Den kapitalistiske produksjonen snylter i tillegg på den svære mengden ubetalt arbeid som særlig utføres av kvinner.	 AA forslår omformulering av første setning:
"Utbyttinga skjer også gjennom at kapitalen har underlagt seg de føydale og halvføydale produksjonsformene som fortsatt holder stand, og raner til seg verdier som skapes i disse sektorene. …"	
2.3. Kapitalistisk rikdom - og fattigdom		
2.3.1. Mengden av varer som kan produseres i dag, overgår på enkelte områder det som menneskeheta behøver for å tilfredsstille sine materielle behov.	 Utkast til omformulering av heile 2.3 fra GAD:
2.3.1
Konkurransen kapitalistene imellom og deres oppsamling av kapital gjør det nødvendig med stadig større enheter. Økonomien monopoliseres, og rikdommen samles på færre hender. Store multinasjonale konserner dominerer verdensøkonomien og kultur- og ideologiproduksjonen. Mange av dem er på størrelse med mellomstore stater. Ved utgangen av 1900-tallet var om lag halvparten av de hundre største enkeltøkonomiene i verden multinasjonale. Utviklinga gjør at små og mellomstore bedrifter blir kjøpt opp av eller må inngå allianser med større konkurrenter. Den samme utviklinga ser vi for stater, også slike som sjøl kan ha imperialistiske ambisjoner.

2.3.2
Innen flere sektorer går utviklinga mot at bare ei handfull selskaper står igjen på verdensbasis. Vi ser også at privatiseringa av offentlig sektor, som går under betegnelsen konkurranseutsetting, svært raskt fører til monopolisering.

2.3.3 
Under kapitalismen er det skapt enorme rikdommer, og på mange og viktige felt kunne behova til heile menneskeheta vært dekt. men dette skjer ikke. Rikdommen kommer ikke folk til gode. I stedet fører systemet til at flere og flere mister livsgrunnlaget sitt og presse ut i fattigdom og elendighet. 
	Aldri har skillet mellom rik og fattig vært så skarpt. Det gjelder både mellom Nord og Sør og innad i de enkelte landa. Til og med i Norge, et av verdens rikeste land med sterke likhetstradisjoner, ser vi dette.	
2.3.2. Konkurransen mellom kapitalistene og oppsamlinga av kapital fører til monopolisering. Rikdommene samles hos de få. Store multinasjonale konsern dominerer verdensøkonomien og kultur- og ideologiproduksjonen. Ved hundreårsskiftet var ca halvparten av de 100 største enkelt-økonomiene i verden multinasjonale selskap, noe som også antyder hvorfor borgerskapet i mange mindre, imperialistiske stater søker havn hos storebrødre i den harde konkurransen. Innenfor flere sektorer går utviklinga mot at bare en handfull selskap står igjen på verdensbasis.	Forslag til omformulering, se 2.3.1.

KM foreslår å stryke:
"Ved århundreskiftet var ca halvparten av de 100 største enkeltøkonomiene i verden multinasjonale selskap, noe som antyder hvorfor."
	
2.3.3. Konkurransen er en innebygd trussel mot det kapitalistiske systemet i seg sjøl, som fører til økonomisk stagnasjon. Den enorme rikdommen som kapitalismen har skapt, kommer ikke folk flest til gode. Den fører i stedet til at flere og flere mennesker mister livsgrunnlaget sitt og presses ut i fattigdom og elendighet. Varene og godene er der, men folk flest kan ikke kjøpe dem.

Aldri har polariseringa mellom rik og fattig vært så skarp og utbredt. Ikke bare mellom Nord og Sør, men også innad i de rike imperialistiske landa. Sjøl i det idylliske Norge, i ett av de rikeste og ennå ett av landa med minst forskjeller i verden, ser vi dette.	Forslag til omformulering, se 2.3.1.

 UO foreslår "… som igjen og igjen fører til stagnasjon …"	
2.4. Kapitalismen ødelegger de naturlige livsvilkåra og fører til menneskeskapte naturkatastrofer		
2.4.1. All menneskelig virksomhet er basert på utnytting av naturen og dens ressurser. Derfor setter naturen de fysiske rammene for vår tilværelse. Gjennom mange tusen år har vi erverva oss de kunnskapene som utgjør vår tids naturvitenskaper. På grunnlag av disse har vi omforma verden. Vår virksomhet gir oss økt kunnskap om naturens lover og gjør det mulig både å utnytte dem bedre og å ta bedre hensyn til de begrensningene de setter.		
Den delen av biologien som vi kaller økologi, har lært oss mye om sammenhengen mellom forskjellige organismer og deres livsmiljø. Alle levende organismer samvirker heile tida, de utgjør en vev av liv som skaper og former betingelsene for hverandre. Foreløpig har vitenskapen bare avdekka en ørliten flik av dette samspillet, og bare en liten brøkdel av jordas levende organismer er kjent.	 TA foreslår å stryke avsnittet.	
Livet på jorda og de forskjellige livsmiljøa er ikke statiske, de er systemer i endring og evig, dialektisk bevegelse. Rakner veven, er det våre livsbetingelser som rakner. Derfor er det nødvendig å bevare det biologiske mangfoldet, den rikdommen av arter evolusjonen har frambrakt.	TA foreslår å stryke ordet "dialektisk".

KM foreslår å stryke avsnittet.	
2.4.2. Da mennesket oppfant jordbruket, ble det i stand til å utnytte naturen på en ny måte. Mennesket omforma naturen for sine formål og rev seg løs fra den direkte avhengigheta av økosystema som bestemmer livet for alle andre dyr. Gjennom den videre utviklinga av produktivkreftene har denne uavhengigheta økt, mennesket har endra utseendet på heile regioner, og trengt den udyrka, "ville" naturen tilbake overalt hvor det har slått seg ned.	 TA foreslår å stryke punktet.	
2.4.3. Kapitalistisk rovdrift truer nå menneskas livsgrunnlag på jorda. Jordbruksarealet reduseres. Mangelen på vann er et voksende problem. Et overfiske truer viktige matressurser og dessuten levekår og bosetting for kystfolk over heile kloden. Naturmiljø raseres i raskt tempo. Alle områder på kloden innlemmes i vareøkonomien, og alle produsenter tvinges med på de samme premissa. Det blir umulig å opprettholde samfunn og kulturer som er i pakt med naturen. Utryddinga av biologiske arter og varianter skjer nå i et større tempo og omfang enn da dinosaurene ble utsletta. Hovedårsaken til dette er rasering av artenes naturlige leveområder. Denne utryddinga truer det varierte jordbruket i store deler av den tredje verden, som er basert på et stort antall arter av nytteplanter og dyr, og deres viltlevende varianter.		
2.4.4. Kapitalismen har vist seg ute av stand til å løse de enorme problema med forurensning av naturen. En sterk internasjonal opinion har tvunget gjennom grenser for utslipp fra industrien i mange land, men fortsatt øker forurensinga, og ingen områder på kloden, ikke engang polarområda, er uberørt. Vi opplever såvel atomkatastrofer som “tradisjonelle” giftkatastrofer og -utslipp. Vi veit at tungmetaller og syntetiske kjemikalier, som DDT, PCB, dioksiner osv, har katastrofale virkninger når de slipper ut i de biologiske næringskjedene. Likevel produseres disse stoffa stadig og spres i naturen. Etter hvert som skadevirkningene blir avslørt, blir stoffa ofte forbudt i den rike del av verden, men spres fortsatt i fattige tredje-verden-land, som ikke har råd til dyrere, men mindre farlige midler. Ressurser som kunne vært brukt til å utvikle produksjonsprosesser og metoder for plantevern som tar hensyn til naturen, bruker de internasjonale kjemikonserna isteden på å utvikle nye giftstoffer og nye bruksområder for gamle gifter. Samtidig gjør spredninga av kapitalistisk industrijordbruk med ensidig vekt på få planteslag at bøndene blir mer og mer avhengig av kjemisk ugras- og insektbekjemping. De giftstoffa som allerede nå er i ukontrollerbart omløp i naturen, vil påvirke menneskas livssituasjon i flere hundreår. Likevel fortsetter kjemiselskapa å produsere og spre disse stoffa.	 UO foreslår "katastrofale virkninger" bytta ut med "alvorlige virkninger":	
2.4.5. Menneskas forurensning av atmosfæren fører til endringer i klimaet på jorda. Drivhuseffekten fører til uventa værfenomen som flere og sterkere stormer, tørke, oversvømmelser osv. Mest truende er ei nedsmelting av isen i polarområda og dermed stigende havnivå, som kan legge mange tett befolka områder og heile øysamfunn under vann. Den kan også føre til store endringer i det eksisterende systemet av havstrømmer, som utgjør motoren i klimaet.	KM foreslår å stryke dette avsnittet unntatt første setning.	
Menneska forurenser også atmosfæren med gasser som bryter ned det livsviktige ozonlaget, som beskytter levende organismer på jorda mot ultrafiolett og anna kortbølga stråling fra verdensrommet.	 TA foreslår å stryke avsnittet.	
Skal disse problema løses, må vestens forbruk av fossile brennstoff reduseres drastisk, og det må satses på andre og mindre forurensende energiformer. Mye av denne teknologien er allerede til stede, men kortsiktige profitthensyn hindrer at den blir tatt i bruk.	 TA foreslår dette tillegget: 
"Norge, som en av verdens største oljeprodusenter, har et særskilt ansvar for å redusere olje- og gass-produksjonen."	
2.4.6. Økologiske kriser er også skapt i tidligere samfunnssystem. Men først med kapitalismens enorme utviding av produktivkreftene står vi overfor et politisk system som truer miljøet i global skala.		
Noen av de grelleste utslaga av den økologiske krisa i industrialiserte land er likevel avslørt i land som har kalt seg sosialistiske, som Sovjet og statene i Øst-Europa. En sentralisert planøkonomi med ensidig vekt på materiell vekst og uten demokratiske rettigheter som gjør en folkelig opposisjon mulig, har også vist seg å være en trussel mot økologien.	 Forslag fra MF om endring av siste bisetning (erstatter fra "har også vist seg …"):
"…, fikk katastrofale følger mange steder i disse statene."

 TA foreslår å stryke avsnittet.	
Kunnskapene om økologi og nødvendigheta av naturvern har økt enormt gjennom siste halvpart av forrige århundre. Likevel har kapitalismen vist seg mer og mer ute av stand til å løse selv akutte problem. Miljøkampen er blitt en uunnværlig del av kampen mot kapitalismen, og miljøbevegelsen er en viktig enhetsfront. Men denne mangslungne og svært breie fronten må forenes med arbeiderklassens kamp for å bli virkelig effektiv på lang sikt. Miljøkampen må skje på arbeiderklassens og det arbeidende folkets premisser, og på grunnlag av mest mulig samlende paroler og frivillig oppslutning.

Når folk organiserer motstand mot naturødeleggelser, forurensing og rasering i de industrialiserte landa, flytter kapitalistene ofte problema til fattige land i sør. For kapitalismen er rovdrift på naturen like grunnleggende som utbyttinga av menneskelig arbeidskraft.

Samtidig som kapitalismen presser stadig større deler av verden ut i nød og fattigdom, innebærer vareøkonomien og jakta på maksimalprofitt også et uhemma, sløsende forbruk i den rike del av verden.

Verken miljølovgiving eller markedstiltak for en "grønn kapitalisme" kan endre på dette. Den eneste løsninga er et samfunnssystem der målet for produksjonen ikke er profitt, men å dekke menneskas behov. Et slikt system vil ikke automatisk løse alle miljøproblema, men vil fjerne den grunnleggende hindringa som i dag står i veien for å løse dem.	 TA foreslår å stryke det første avsnittet.

 Forslag fra MF om utskifting av teksten fra og med "Miljøkampen er blitt…":
"Over heile verden har det oppstått et mangfold av folkelige bevegelser for å forsvare miljøet, organisert både lokalt, sentralt og internasjonalt. Mange av disse bevegelsene har utspring i grupper av arbeidere, bønder, og fiskere som merker problema på kroppen, ofte med betydelig støtte i grupper av ungdom og intellektuelle."

Noe av teksten som da forsvinner, foreslås tatt inn i 5.5.

 GAD foreslår at setninga "Miljøkampen må skje …" strykes.

KM foreslår å stryke setningene fra "Men denne mangslungne ..." til "... og frivillig oppslutning".
	
2.4.7. I det kapitalistiske samfunnet utvikler det seg nå teknologi og produkter som ikke er mulig å utnytte fornuftig innafor rammene den kapitalistiske privateiendommen setter. Det er de siste tiåra blitt mulig å endre den genetiske koden og tilføre levende organismer nye eigenskaper. Dette har på den ene sida gjort det mulig med storproduksjon av viktige legemidler. Men på den andre sida er teknologien også tatt i bruk av landbruksindustrien, som utvikler nytteplanter som inneholder insektgifter osv. Det har vist seg at slike genmanipulerte varianter har hatt skadevirkninger som ikke har vært tilstrekkelig kartlagt.	 TA foreslår å stryke avsnittet.	
For de store bioteknologifirmaene er rask avkastning på investeringene et overordna behov, framfor å teste ut alle mulige skadevirkninger. Utvikling og utprøving av sikre varianter krever større investeringer enn private firma er villige til å påta seg. Profitten styrer forskninga i retninger som truer menneskas eksistens, og profittmulighetene på dette feltet er så enorme at det må et sterkt og internasjonalt folkelig press til for å sette en stopper for bruken av usikre metoder.	 TA foreslår å stryke avsnittet.	
Et viktig ledd i denne kampen er støtte til uavhengig forskning. Bare forskning over lang tid, ubundet av profitthensyn, kan kartlegge muligheter og skadevirkninger denne teknologien kan ha.	 TA foreslår å stryke avsnittet.	
Rio-konvensjonen om biologisk mangfold slår fast at enhver nasjon har retten til de biologiske ressursene som finnes på dens område. Slike hensyn strir imidlertid mot imperialismens iboende profittjag. Imperialismen driver i dag en storstilt plyndring av verdens genetiske ressurser ved at disse patenteres av bioteknologifirma og dermed blir utilgjengelige for andre. Dette skjer i strid med internasjonale konvensjoner.		
2.5. Kvinneundertrykkinga er vevd inn i kapitalismen		
2.5.1. Kapitalismen har tatt over den tusenårige kvinneundertrykkinga og vevd den inn i sitt økonomiske system og i sin måte å herske på.		
2.5.2. Familien som institusjon er viktig for å sikre den kapitalistiske utbyttinga. Heilt sia kapitalismens barndom har kvinnene tatt seg av det arbeidet som trengs for at arbeiderklassen skal overleve, oppfostre barn og fortsette å være effektiv arbeidskraft. Ettersom kvinnenes hus- og omsorgsarbeid blir gjort gratis og ikke må kjøpes på markedet, kan lønningene i den kapitalistiske produksjonen holdes lavere. Profitten blir dermed høyere. 

Kvinner utbyttes i tillegg direkte som lønnsarbeidere, på samme måte som mannlige arbeidere.	 Forslag fra UKU – 2.5.2 og 2.5.3 sys sammen og endres slik:
"Heilt sia kapitalismens barndom har kvinnene kombinert lønnsarbeid med ansvaret for arbeidet som trengs for at arbeiderklassen og det arbeidende folket skal overleve, oppfostre barn og fortsette å være effektiv arbeidskraft (reproduksjon). Perioden der mange kvinner i den vestlige verden var hjemmeværende, var relativt kort. Kapitalismens lønnsarbeid og utbytting bygger på og videreutvikler familien som institusjon og økonomisk grunnenhet med ansvar for forsørging og reproduksjon. Arbeidskraftas verdi, og dermed lønna, bestemmes i forhold til det som skal til for å forsørge en familie, med mannen som hovedforsørger.

Omfanget av kvinners lønna arbeid har økt, men det at kvinner fortsatt har ansvaret for det ulønna hus- og omsorgsarbeidet setter grenser for deltakelsen i lønnsarbeidet. Dette bidrar til å opprettholde forsørgingssystemet, med kvinnene som tilleggsarbeidskraft med lavere verdi enn menns, uansett om de lever i familier eller ikke. Her ligger hovedårsaken til den lave kvinnelønna. Kvinners rolle i familien bidrar også til at kvinner utbyttes og undertrykkes særeigent som lønnsarbeidere på andre måter, bl.a. gjennom større grad av ugunstige arbeidstider og midlertidige og usikre kontrakter. Familiens rolle som forsørgersystem gjør at borgerskapet kan bruke kvinnene som reservearbeidskraft.

Hus- og omsorgsarbeidet i familien gjør at disse tjenestene ikke må kjøpes i et marked. Dette bidrar til å holde lønningene i den kapitalistiske produksjonen nede og profitten høyere. Enkelte deler av det private arbeidet ble fra 1970-tallet trukket ut av familien og gjort til offentlige tjenester. I dag bygges slike tjenester ned over heile verden og omgjøres til tilbud til de rikeste.

Familien sikrer også at borgerskapets eiendom videreføres gjennom arv. Dette forutsetter kontroll av kvinners seksualitet og legger grunnlaget for ideene om menns eiendomsrett til kvinner og barn. 

Slik er familien kjerna i det systemet som opprettholder maktforholdet og arbeidsdelinga mellom kjønnene, og den gjenskaper stadig djupe psykologiske strukturer som støttepunkter for disse. 

Familieinstitusjonen kan ikke oppløses uten at lønnsarbeidet og privateiendommen oppheves."
	
2.5.3. Under kapitalismen er familien ei økonomisk grunnenhet, der forsørginga skal foregå. Derfor blir kvinner i arbeidsmarkedets øyne tilleggsarbeidskraft mens hovedarbeidskrafta er den mannlige familieforsørgeren. Kvinners arbeidskraft blir dermed mindre verdt enn menns. Dette rammer alle kvinner, enten de lever sammen med en mann eller ikke. Hovedansvaret for hus- og omsorgsarbeid gjør også at kvinner ofte har deltidsarbeid, ugunstig arbeidstid og usikre kontrakter. Dette svekker kvinnenes stilling på arbeidsmarkedet. Familiens rolle som forsørgersystem gjør også at borgerskapet kan bruke kvinner som en stor reserve av arbeidskraft.

Familien er også kjerna i det systemet som opprettholder maktforholdet og arbeidsdelinga mellom kjønna.	Punktet er innarbeid i forslaget til nytt 2.5.2.	
	 Fra UKU – nytt punkt inn (ny versjon av 2.5.8 i originalutkastet):
"I den 3.verden utnyttes kvinners ubetalte arbeid i sjølbergingsjordbruket og i hjemmet til å holde lønningene nede. Dette er noe av grunnlaget for den billige arbeidskrafta i denne delen av verden og for de imperialistiske profittene. Unge, kvinnelige arbeidere i eksportsonene utbyttes ekstra hardt, gjennom lange arbeidsdager, høyere arbeidsintensitet, sterkere disiplinering og ingen faglige rettigheter. Samtidig som imperialismen angriper og undergraver livsgrunnlaget og rettighetene til kvinnene i den tredje verden, fører det økte antallet kvinner i samfunnsmessig produksjon til større muligheter for organisering og motstand."	
2.5.4. Kapitalismen bryter ned samholdet mellom folk ved å gjøre alt til spørsmål om kjøp og salg, ikke kjærlighet, vennskap og solidaritet. Til og med de mest intime mellommenneskelige forholda blir gjort om til profittskapende virksomhet. Prostitusjon og pornografi gjør kroppen til en vare. Prostitusjon og menneskehandel er en integrert del av det kapitalistiske økonomiske systemet, ikke en beklagelig sideeffekt. Den verdensomspennende menneskehandelen fornedrer, utbytter og dreper millioner, først og fremst kvinner og barn.	 Alternativ tekst fra SH på vegne av UKU. Inneholder også moment fra 2.5.9.

Kapitalismen bryter ned samholdet mellom folk ved å gjøre alt til spørsmål om kjøp og salg, ikke kjærlighet, vennskap og solidaritet. Til og med de mest intime mellommenneskelige forholda blir gjort om til profittskapende virksomhet. Prostitusjon og pornografi gjør kroppen til en vare. 

Den internasjonale handelen med kvinner og barn øker stadig i omfang, og er en trussel mot ofrenes liv og helse. Millioner av mennesker tvinges til et liv som sex-slaver. Veksten i prostitusjon og porno er ødeleggende for enhet og kampfellesskap mellom kvinner og menn i arbeiderklassen. Den kvinnefiendtlige ideologien i porno og prostitusjon rammer alle kvinner.

Prostitusjon og menneskehandel er en integrert del av det kapitalistiske økonomiske systemet, ikke en beklagelig sideeffekt. Prostitusjons- og pornoindustrien er i dag en profittmaskin på linje med våpen- og narkotikahandel. Forbrytere og mafia er tungt inne i organiseringa av sektoren, men profittørene har også tette bånd til den "lovlydige" delen av borgerskapet.

For flere stater i den tredje verden er prostitusjon en viktig kilde til valutainntekter som kommer både den lokale overklassen og imperialistiske investorer til gode. Kampen for anerkjenning av prostitusjon som arbeid og for å integrere prostitusjonssektoren i landas bruttonasjonalprodukt har derfor støtte høyt oppe i maktelitene. I tråd med kapitalismens allmenne ideologiske offensiv for økt liberalisme ser vi også en verdensomspennende ideologisk offensiv for prostitusjon. Sentralt står liberalistiske argument for kvinners "rett" til å "velge" å prostituere seg.	
	 Nytt punkt fra UKU:
"Kvinneundertrykkinga gjennomsyrer alle samfunnets institusjoner, som skoleverket, kirka, mediene og de store organisasjonene i arbeidslivet. Synet på mannen som mennesket og kvinnen som den andre dominerer den rådende tenkemåten."	
	 Nytt punkt fra UKU – dette er utkastets punkt 4.6.3 med endring av siste setning: 
"Den kjønnsbestemte sosialiseringa bidrar til å holde kvinner og menn fast i sine plasser i den samfunnsmessige arbeidsdelinga. Fra barna er ganske små tildeles jenter og gutter ulike roller. Jenter sosialiseres inn i rolla som omsorgspersoner, mens guttene blir dem som skal handle i verden. Jenter lærer å ikke være hovedpersoner i sitt eige liv, men å ta ansvar for alle andres."	
2.5.5. Ett av midla til å opprettholde maktforholdet mellom kvinner og menn, er bruk av vold: kvinnemishandling, voldtekt, incest. Samfunnet gir kvinner og barn minimal beskyttelse mot slike overgrep.	 Endringsforslag fra UKU:
"Vold mot kvinner, inkludert seksualisert vold, er en følge av kvinneundertrykkinga og kvinneforakten i samfunnet. Samtidig bidrar den til å opprettholde maktforholdet mellom kvinner og menn og styrke kvinneforakten. Samfunnet gir kvinner og barn minimal beskyttelse."	
2.5.6. Det er borgerskapet som klasse som tjener på kvinneundertrykkinga. Samtidig gir kvinneundertrykkinga menn i arbeiderklassen og det arbeidende folket ei rekke materielle, sosiale og psykologiske fordeler. Og den har ei dyptgripende innvirking på sjøloppfatninga og verdensbildet deres. Gjennom kvinneundertrykkinga bindes menn i en delvis allianse med sin eigen klassefiende. Menn i arbeiderklassen og det arbeidende folket må kjempe mot sin eigen posisjon som undertrykkende kjønn for å fri seg sjøl fra posisjonen som undertrykt klasse. Mannssjåvinisme er klassesamarbeid.	 UKU foreslår at 2.5.6 og 2.5.7 bytter plass.	
2.5.7. Gjennom familien er kjærlighet og seksualitet vevd inn i en institusjon som bidrar til å opprettholde makt- og utbyttingsforholda i samfunnet. Lesbisk og homofil kjærlighet bryter med dette mønsteret. Dette er en viktig grunn til undertrykkinga av homofile og lesbiske. Den homofile frigjøringskampen har felles interesser med kampen for kvinnefrigjøring.	UKU foreslår at 2.5.6 og 2.5.7 bytter plass.	
2.5.8. I den tredje verden skjer det ei indirekte utbytting av enormt omfang av kvinnenes ubetalte arbeid i sjølbergingsjordbruket og i hjemmet. Dette er noe av grunnlaget for den billige arbeidskrafta i denne delen av verden, og for de svære, imperialistiske profittene. Samtidig som imperialismen angriper og undergraver livsgrunnlaget og rettighetene til kvinnene i den tredje verden hardt, trekker også stadig flere kvinner ut i samfunnsmessig produksjon og direkte konfrontasjon med kapitalismen. Unge, kvinnelige arbeidere i eksportsonene er fratatt alle faglige rettigheter og utbyttes beinhardt. Tradisjonelle former for "kvinnelighet" utnyttes systematisk for å holde dem nede.	UKU har foreslått punktet omskrevet og flytta lenger opp. 	
2.5.9. Den internasjonale handelen med kvinner og barn øker stadig i omfang, og er en trussel for ofrenes liv og helse. Millioner av mennesker tvinges til et liv som sex-slaver.

Veksten i prostitusjon og porno er ødeleggende for enhet og kampfellesskap mellom kvinner og menn i arbeiderklassen. Den kvinnefiendtlige ideologien i porno og prostitusjon rammer alle kvinner. 

Prostitusjons- og pornoindustrien er i dag en profittmaskin på linje med våpen- og narkotikahandel. Mafiavesen og andre kriminelle er tungt inne i organiseringa av sektoren. Profitørene har også tette bånd til den "lovlydige" delen av borgerskapet.

For flere stater i den 3. verden er prostitusjon en viktig kilde til valutainntekter som kommer både den lokale overklassen og imperialistiske investorer til gode. Kampen for anerkjenning av prostitusjon som arbeid og for å integrere prostitusjonssektoren i landas bruttonasjonalprodukt har derfor støtte høyt oppe i maktelitene. I tråd med kapitalismens allmenne ideologiske offensiv for økt liberalisme ser vi også en verdensomspennende ideologisk offensiv for prostitusjon. Sentralt står argumenter for kvinners "rett" til å "velge" å prostituere seg.	Inkorporert i SHs forslag til nytt 2.5.4.	
2.5.10. En av de undertrykkingsmekanismene som er i sterk vekst er skjønnhetstyranniet. Ideen om idealkroppen spres i dag aktivt av mote- og kroppsindustri, missekonkurranser og media. Presset fra "idealet" fører til at både menn og kvinner blir misfornøyde med kroppene sine. Særlig hardt rammes unge jenter.

Kapitalens stadige utviding av markedet til nye områder inkluderer produkt og tjenester som gir seg ut for å gi folk idealkropper. I tillegg skapes et stort marked for moter, kosmetikk og andre midler til å "forbedre" utseendet. Et rasistisk element er at folk med annen hudfarge enn hvit tilbys hudbleikemidler og hjelp til å få glatt hår.

Kroppsprofitørene har direkte økonomisk interesse av at stadig flere blir misfornøyd med kroppen sin.

I strevet etter å leve opp til et umenneskelig ideal vil de aller fleste bli tapere, og sjøltillit, sjølbilde og kampevne blir dermed dårligere.	 Nytt forslag fra SH på vegne av UKU, inkorporerer moment fra 4.6.11: 
En av de undertrykkingsmekanismene som er i sterk vekst er skjønnhetstyranniet. Ideen om idealkroppen spres i dag aktivt av mote- og kroppsindustri, missekonkurranser og medier. Presset fra "idealet" fører til at både menn og kvinner blir misfornøyde med kroppene sine. Særlig hardt rammes unge jenter. Den vanligste dødsårsaken blant unge jenter er anoreksi, og misnøye med eigen kropp er svært utbredt.

Kapitalens stadige utviding av markedet til nye områder inkluderer produkt og tjenester som gir seg ut for å gi folk idealkropper. I tillegg skapes et stort marked for moter, kosmetikk og andre midler til å "forbedre" utseendet. Et rasistisk element er at folk med annen hudfarge enn hvit tilbys hudbleikemidler og hjelp til å få glatt hår.

Kroppsprofitørene har direkte økonomisk interesse av at stadig flere blir misfornøyd med kroppen sin.

I strevet etter å leve opp til et umenneskelig ideal vil de aller fleste bli tapere, og sjøltillit, sjølbilde og kampevne blir dermed dårligere.	
2.6. Imperialismen skaper rasismen		
2.6.1. Ideen om de såkalte menneskerasene er ikke biologisk, men sosial. Moderne genetikk viser at det ikke finnes vitenskapelig grunnlag for å dele menneska inn i raser. Sjøl om det også har eksistert fremmedhat, diskriminering og undertrykking tidligere, var den rasistiske ideologien et svært brukbart våpen for kolonialismen og den framvoksende imperialismen. Som politisk ideologi har den vært et effektivt redskap til å splitte og sette opp mot hverandre både forskjellige folk og forskjellige grupper innafor en og samme nasjon. Den rasistiske ideologien er utforma for å dekke imperialismens politiske behov, og forandrer seg heile tida i pakt med dette.	 LO foreslår å stryke andre setning ("Moderne genetikk …").

 Fra GAD – forslag om omarbeiding av heile 2.6:
"2.6.1
Ideen om de såkalte menneskerasene er ikke biologisk, men sosial. Moderne genetikk viser at det ikke finnes vitenskapelig grunnlag for å dele menneska inn i raser. Det har eksistert fremmedhat og diskriminering også tidligere, men rasismen som ideologi har vist seg svært nyttig for våpen for kolonialismen og imperialismen. Nasjoner og folk settes opp mot hverandre, og kampkrafta deres svekkes. Også innafor nasjonene skjer det splittelser.

2.6.2
Fascismens nederlag i andre verdenskrig umuliggjorde den åpne rasismen Tyskland og Japan stod for. Frigjøringskampene i de tidligere koloniene, borgerrettsbevegelsen i USA og det sørafrikanske folkets kamp for å knuse apartheidstaten er viktige eksempler på andre anti-rasistiske seire. Slik kan folkets aktive kamp tvinge rasismen på retrett. 
Men denne ideologien er utforma for å dekke imperialismens behov, den forandrer seg heile tida i pakt med dette og lever videre. På samme vis spiller imperialismen bevisst på utvikle andre motsetningsforhold, som kultur, religion og etnisitet. Eksempler på rasisme og liknende undertrykkingssystemer finner vi i dag i den israelske staten, i den såkalte sivilisasjonskampen mot den islamske verden og i oppbygginga av Schengen-samarbeidet og den europeiske festninga."	
2.6.2. Etter fascismens nederlag i 2. verdenskrig og avsløringa av Tysklands og Japans rasistiske overgrep, ble den rasistiske ideologien "moderert" over store deler av Vesten. De tidligere kolonienes kamp for frigjøring og nasjonal sjølstendighet, borgerrettsbevegelsen i USA og det sørafrikanske folkets kamp for å knuse apartheid-staten har gjort rasismen "politisk ukorrekt". Det er bare folkets aktive kamp som kan avskaffe rasismen.	Innarbeidd i nytt forslag, se 2.6.1.	
2.6.3. Kjerna i rasismen er en deterministisk tenkning som sier at menneska har forskjellig verdi ut fra hvilken "rase" de er født inn i. En tilsvarende deterministisk tenkning er i ferd med å danne seg rundt genetikken ettersom funksjonen til enkelte gener kartlegges. Denne determinismen er like undertrykkende som rasismen, og må bekjempes dersom det skal bli mulig å samle alle arbeidende og undertrykte for den sosialistiske revolusjonen.	GADs forslag – ingen endringer i 2.6.3.

KM foreslår å stryke 2.6.3 unntatt første setning, samt ordet "deterministisk" i første setning.	
2.6.4. Det finnes andre former for undertrykking, som ikke er rasisme men har flere likhetstrekk med den; sjåvinisme basert på kultur, religion, nasjon, kjønn osv. Imperialismen både stimulerer og spiller bevisst på motsetninger som bygger på slike forhold, f.eks. såkalte etniske konflikter, ofte blanda med religionsmotsetninger. Så lenge imperialismen eksisterer, vil den prøve å utnytte disse konfliktene til å opprettholde rasismen og bruke den som våpen for splittelser og fortsatt undertrykking.	Innarbeidd i nytt forslag, se 2.6.1.

 UO foreslår liten tilføyelse: "… som ikke eigentlig er rasisme …"	
2.7. Imperialisme betyr nasjonal undertrykking, krig og revolusjoner		
2.7.1. Imperialismen fører ikke bare til utbytting og nasjonal undertrykking av folk og nasjoner i den tredje verden. Borgerskapet konkurrerer også om dominansen over de imperialistiske landa. De største vare- og finansmengdene er konsentrert her.	 GAD – framlegg til endring av to siste setninger:
"Det internasjonale borgerskapet konkurrerer også om dominansen i de ulike imperialistiske landa, der de største vare- og finansmengdene er konsentrert."	
Denne utviklinga fører ikke til kolonialisme i tradisjonell forstand, men til at vi også i mindre imperialiststater finner mange likhetstrekk med den nykolonialismen vi ser tidligere kolonistater blir utsatt for; kontroll over naturressurser og økonomi undergraves, innlemming i stormaktenes militære sikkerhetssystem og utvikling av servile politiske regimer.	 Endringsforslag fra AA:
"Dette fører til at sjølråderetten til mange imperialiststater også undergraves, og vi finner mange likhetstrekk med den nykolonialismen vi ser tidligere kolonistater blir utsatt for. Dette innebærer at kontrollen over naturressurser og økonomi undergraves, og at de innlemmes i stormaktenes militære sikkerhetssystem og utvikler servile politiske regimer."

 Endringsforslag fra TA:
"Dette fører til at sjølråderetten til mange imperialiststater også undergraves. Handelsorganisasjoner som WTO og EU/EØS undergraver og fratar nasjonalstatene kontroll over naturressurser og økonomi. De innlemmes i stormaktenes militære sikkerhetssystem og utvikler servile politiske regimer."	
Til tross for at vi i siste halvdel av det forrige hundeåret hadde en formell avkolonisering, så er den nasjonale undertrykkinga langt fra en sak for historia. Den tar nye former. Og vi ser at undertrykkinga blir hardere og at kampen for nasjonal sjølråderett står sentralt i den antiimperialistiske kampen i alle deler av verden.	 GAD: Bør utskilles som eige nummerpunkt.	
2.7.2. Den nådeløse kampen om profitten førte i forrige århundre til to verdenskriger og et utall mindre regionale og lokale kriger. De sosialistiske revolusjonene i Sovjet og Kina og bølgen med nasjonale frigjøringskriger som fulgte i kjølvannet av disse, brøt for en periode en stor del av menneskeheta løs fra det imperialistiske verdenssystemet. Dette hadde positive følger for levekåra til verdens folk, sjøl om Sovjet sjøl kom til å utvikle seg til en imperialistisk supermakt.		
2.7.3. Sammenbruddet for Sovjet førte til at USA ble den totalt dominerende imperialistmakta igjen. USA bruker denne styrken til å lede an i et felles, intensivert angrep fra kapitalistklassen i heile verden mot flertallet av folket i alle land. De globale institusjonene som ble oppretta etter den 2.verdenskrigen, Verdensbanken, Pengefondet og GATT/WTO, er viktige redskaper for denne politikken. USAs dominans har gjort det vanskeligere for de antiimperialistiske kreftene å utnytte motsetningene mellom imperialiststatene.	 LO foreslår alternativ til første setning:
"Sammenbruddet for Sovjet førte til at USA ble stående tilbake som den eneste og totalt dominerende imperialistmakta."

 TA foreslår å stryke fra "De globale ...".	
2.7.4. Den ujevne utviklinga av styrkeforholdet til imperialistmaktene, fører til framvekst av nye rivaler, som EU-prosjektet, Japan og Kina. Et krakk i verdensøkonomien kan også framskynde ei endring av styrkeforholdet mellom de imperialistiske stormaktene.		
Sjøl om dette igjen åpner for mulighetene for antiimperialister til å spille på motsetningene mellom imperialistmaktene, så har historia vist oss at denne maktkampen også vil føre til mer død og fordervelse. Den militære opprustninga vokser, og tallet på væpna konflikter øker igjen, etter en nedgang i første halvdel av 1990-tallet.		
Derfor haster det med å bygge opp den revolusjonære enhetsfronten som kan gjøre slutt på dette systemet. Om de revolusjonære ikke klarer å forhindre en ny storkrig, så vil styrken til disse kreftene være avgjørende for om det ut av krigen kan komme nye utbrudd med utvikling av nye sosialistiske stater.	 Revidert forslag fra AA:
"Imperialismen fører stadig til nye kriger. Styrken til de revolusjonære kreftene vil være avgjørende for om det ut av disse kan utvikle seg nye sosialistiske stater."	
2.8. Ideologisk herredømme og politisk overvåking er sentrale maktmiddel for borgerskapet		
2.8.1. I alle samfunn skapes og gjenskapes ideologier eller forestillinger som bidrar til å rettferdiggjøre og reprodusere den rådende orden, slik at bruk av åpne tvangsmidler ikke skal være nødvendig å ta i bruk. Offentlige og private utdanningssystem og massemedier innpoder i folk at kapitalismen og klasseskilla er naturlige, nødvendige og fornuftige. Utbyttinga skjules, og lønna framstilles som full betaling for det utførte arbeidet. Myten om staten som et nøytralt organ, heva over alle klasseinteresser, er et av kapitalens viktigste ideologiske våpen for å passivisere arbeiderklassen. Gjennom den autoriteten som ligger i tradisjon, posisjon og kultur, produseres det normer som binder oss opp til det eksisterende samfunnet og de maktforholda som ligger der.	 GAD – forslag til erstatning for setninga "Utbyttinga skjules …":
"Lønna framstilles som full betaling for det utførte arbeidet. Dermed skjules utbyttinga, og kapitalinntekter framstår som faktisk verdiskapning."	
2.8.2. Dette ble klart demonstrert ved sammenbruddet av det som makthaverne både i vest og øst framstilte som kommunisme Vi fikk da en aksept av markedsliberalismen og det borgerlige demokratiet som historias endepunkt. Særskilt har denne ideologien fått overtaket i de industrialiserte imperialistiske sentrene. Individualisme og fokusering på å komme seg fram i livet ved eigen innsats fikk utvikle seg på bekostning av satsing på kollektive løsninger og felles løft. Ikke bare arbeidskrafta blir betrakta som en vare, men alle forhold mellom mennesket og samfunnet og menneska i mellom.	 TA foreslår å stryke punktet.	
2.8.3. Blant de verdiene som reproduseres og forsterker klassesamfunnet, er oppfatninga av mannen som det "eigentlige" mennesket, det overordna kjønnet. Den fremmes gjennom en systematisk usynliggjøring av kvinner og framstilling av dem som annenrangs samfunnsborgere.	IB foreslår at "mannen" erstattes med "den heterofile mannen". Videre tilføyes følgende som nytt avsnitt:
"Ekstra sterkt undertrykkes homofile og lesbiske ettersom det i alle sammenhenger er slik at heterofili regnes som det eineste tenkbare alternativ."	
2.8.4. For å forpurre åpne opprør og klassekamp har ethvert klassesamfunn etablert et overvåknings- og kontrollsystem som arbeider både åpent og i det skjulte. Formålet er å vanskeliggjøre arbeidet til all opposisjon og forberede tiltak i tilfelle større samfunnsmessige kriser skulle oppstå.		
Avsløringene til Lund-kommisjonen på 1990-tallet viste en flik av den omfattende virksomheta som også det norske borgerskapet står for. I takt med at den ideologiske kreditten som kapitalismen har opparbeida forringes, blir dette åpne, repressive trekket ved imperialismen sterkere. Også den teknologiske utviklinga har ført til at vi må regne med at denne virksomheten har et større omfang i dag en noensinne.	 Fra AA – endringsforslag til to siste setninger (fra "I takt med …"):
"Avsløringene betyr ikke at overvåkinga av lovlig politisk arbeid er slutt. Den er modernisert, og den teknologiske utviklinga har ført til at vi må regne med at den har et større omfang i dag enn noensinne."	
2.9. Demokrati og diktatur		
2.9.1. Som politisk system eksisterer kapitalismen under mange og ulike styreformer; parlamentarisme, korporativt samarbeid mellom staten og næringsorganisasjonene, autoritære diktaturer og åpen fascisme. Det de kapitalistiske landa har felles, er at styreformene sikrer kapitalens diktatur over arbeiderklassen og det arbeidende folket. De fleste rike og politisk stabile kapitalistiske land har i dag allmenn stemmerett og valg til representative forsamlinger.		
2.9.2. Det politiske systemet bygger offisielt på at det skal være ytrings- og organisasjonsfrihet og individuell rettssikkerhet. Men disse rettighetene er begrensa, og i de fleste land brytes de mer eller mindre. Norge er ikke noe unntak: Streikeretten er sterkt begrensa. Inngåelsen av EØS-avtalen var et udemokratisk overgrep. Dette viser at demokratiet er greit så lenge kapitalens interesser ikke trues. De demokratiske rettighetene og prinsippa er imidlertid svært viktige for folkets kamp, og de må forsvares og utvides.		
2.9.3. Det borgerlige demokratiet gir ikke arbeiderklassen makt over økonomi og statsapparat. Private eiere har styringsretten. De folkevalgte organa er institusjoner i et samfunn med kapitalistisk privateiendom og lønnsslaveri. Budsjettpolitikk og vedtak tar utgangspunkt i næringslivets grunnleggende interesser og behov. Monopolenes jakt på maksimal profitt er samfunnets økonomiske grunnlov. Stemmeretten opphever ikke dette.		
2.9.4. De dominerende massemediene kontrolleres av store kapitalgrupper eller staten. Ytringsfrihetens vilkår begrenses av dette.		
2.9.5. Statsbedriftene fungerer innafor det samme økonomiske systemet og embetsverket er organisert for å tjene det. Borgerskapet, ikke arbeiderklassen og folket, har makta i staten. Storparten av lovverket handler om forhold som er knytta til den private eiendomsretten.

At dette er regelen betyr ikke at folkevalgte organer ikke fatter avgjørelser som tar hensyn til andre klasseinteresser. Legitimiteten til det politiske systemet forutsetter at det i mange saker inngås slike kompromisser. Folkets kamp har også på en lang rekke områder pressa gjennom sosiale reformer, ført til lovvedtak som begrenser utbyttinga, og offentlige tjenester som delvis er unndratt markedskreftene. Men premissa for samfunnsutviklinga og demokratiet er likevel lagt av kapitalens faktiske diktatur.	 Alternativ formulering fra AA:
"Borgerskapet, ikke arbeiderklassen og folket, har makta i staten. Lovverket handler i stor grad om forhold som er knytta til den private eiendomsretten. Legitimiteten til det politiske systemet forutsetter at det i mange saker likevel inngås kompromisser. Folkets kamp har på en lang rekke områder pressa gjennom sosiale reformer, og ført til lovvedtak som begrenser utbyttinga og til offentlige tjenester som delvis er unndratt markedskreftene. Men premissa for samfunnsutviklinga og demokratiet er likevel lagt av kapitalens faktiske diktatur."

 LO foreslår alternativ til setninga "At dette er regelen ..":
"Sjøl om dette er regelen, kan folkevalgte organer også fatte avgjørelser som tar hensyn til andre klasseinteresser."	
2.9.7. Statens klassekarakter framgår også av politiets og militærapparatets funksjon. De militære styrkene er ikke bare et forsvarsapparat mot ytre fiender, de er også et redskap som kan brukes til aggresjon og til å knuse sosiale opprør.		
2.9.8. De vestlige landa, som roser seg av demokrati og rettssikkerhet, bidrar samtidig til å opprettholde korrupte og diktatoriske regimer i store deler av den tredje verden, fordi disse regima sikrer imperialismens økonomiske og politiske interesser. Imperialismen er et hovedhinder, ikke bare for virkelig frigjøring for folka i sør, men også for borgerlig demokrati i denne del av verden.		
2.10. Vilkåra for kommunisme modnes innenfor kapitalismen		
2.10.1. Slutten av det tjuende hundreåret framsto i den rådende propagandaen som en "ny vår" for kapitalismen. Politisk og ideologisk ved seieren over den såkalte kommunistiske Sovjet-blokka og Kinas overgang til det de kaller "sosialistisk markedsøkonomi". Økonomisk ved at disse økonomiene ble innlemma i den kapitalistiske verdensøkonomien og ved at markedet får fortrenge offentlige, subsidierte velferdsgoder og nasjonale beskyttelsestiltak.		
2.10.2. Ved begynnelsen av det tjueførste hundreåret ringer imidlertid varselklokkene for borgerskapet:		
- Den nye teknologiske revolusjonen, som legger grunnlaget for de raske og omfattende økonomiske, politiske og ideologiske utslaga vi er vitne til, varsler også at den er en trussel mot sjølve den kapitalistiske samfunnsorganiseringa. Den såkalte nye økonomien tilfredsstiller ikke borgerskapets krav om profitt, jo mindre, jo mer det automatiske systemet innføres på flere og flere områder i produksjonen. Stagnasjonen vi har sett de siste tiåra, med synkende vekstrate målt i bruttonasjonalprodukt for den kapitalistiske verdensøkonomien som heilhet, fortsetter, til tross for at enkelte land kan oppvise en imponerende vekstrate. Den lange oppgangskonjunkturen i USA på 1990-tallet illustrerte USAs spesielle dominans i denne perioden.	 TA foreslår å stryke fra "Den såkalte nye ..." og ut avsnittet.	
Større og større del av vareproduksjonen og distribusjonen vil foregå uten merverdiproduksjon, bare dreie seg om omfordeling av tidligere merverdiskapning. Distribusjonen av produkter vil mer og mer kunne foregå uten kapitalistenes medvirkning. Arbeiderne i dens stadig mer sosialiserte produksjonen ville kunne klare seg uten borgerskapet, som vil få enda større vansker med å skjule sin snylterkarakter.	 TA foreslår å stryke avsnittet.	
Slik undergraver utviklinga av produktivkreftene sjølve motoren i kapitalismen, byttevareproduksjonen, og skaper vilkår for stadig flere kommunistiske former i økonomien.	 TA foreslår å stryke avsnittet.	
- Veksten av arbeiderklassen og framvoksten av et mangfold av antikapitalistiske bevegelser har skapt et grunnlag for en gjenreising av arbeiderklassens styrke og den revolusjonære enhetsfronten. Ved århundreskiftet ser vi allerede at dette gir seg utslag i kraftigere og mer omfattende motstand mot kapitalismen. Utviklinga bekrefter den klassiske marxistiske analysen om at kapitalismen skaper den klassen som kan fjerne lønnsslaveriet og oppheve den kapitalistiske privateiendommen; den internasjonale arbeiderklassen. Denne klassen kan ikke frigjøre seg på annen måte enn ved å avskaffe kapitalismen.	 TA foreslår å flytte avsnittet til 2.10.4.	
Det store flertallet av jordas undertrykte folk og nasjoner har i vår tid ingen mulighet til å nå fram til økt velstand og større sosial trygghet. Verdenskapitalismen har som forutsetning at flertallet holdes nede i avhengighet og fattigdom. Dette blir vanskeligere og vanskeligere å skjule og blir et politisk problem for kapitalismen.	 TA foreslår å flytte avsnittet til 2.10.4.	
Den teknologiske revolusjonen åpner også nye muligheter for de revolusjonære kreftene. Internettet og utbredelsen av ny kommunikasjonsteknologi fremmer organiseringa av den antikapitalistiske kampen.	 TA foreslår å stryke  avsnittet.	
2.10.3. Den ikke-produktive og spekulative økonomien vokser. Det samme gjør den svarte økonomien. Omfordeling av merverdien gjennom valuta- og børsspekulasjon overgår langt varehandelen og investeringer i produksjon. Fra å være et instrument for kapitalistisk virksomhet utvikles børsene mer og mer til pyramidespill og kasinovirksomhet med fiktive verdier. Dette er alvorlige sjukdomstrekk ved sjølve det kapitalistiske systemet.	KM foreslår å stryke de to setningene fra "Fra å være et instrument …" og ut avsnittet.	
Likevel eksploderer vareproduksjonen som følge av den voldsomme produktivitetsøkninga. Men i stedet for at en mulig overflod ble delt på kommunistisk vis etter behov, reguleres produksjonen etter profittmulighetene og varer ødelegges framfor å gi dem til den voksende mengden med liten kjøpekraft. Overproduksjonskriser og økte forskjeller mellom rike og fattige blir resultatet.		
2.10.4. Det er merverdiproduksjonen som skal holde den kapitalistiske konkurransen i sving. For at denne skal kunne holde tritt med den voldsomme økinga av kapitalmengden, trekkes nye områder inn i vareøkonomien. Dette er drivkrafta bak privatiseringa av velferds- og infrastruktursektorene.	TA foreslår å sette inn to avsnitt fra 2.10.2 i dette punktet.	
Baksida av denne livredningsmanøvren er at den raserer velferdsstaten som sosial og politisk stabilisator. Hvor lenge kapitalistene kan holde økonomien i gang ved å rane felleskassa er derfor ikke bare et økonomisk spørsmål, men i høy grad et politisk.		
2.11. Opprørsbevegelsene i den tredje verden er hovedkrafta i en revolusjonær enhetsfront som vokser og blir breiere		
2.11.1. Den internasjonale klassekampen har gjennom heile imperialismens epoke vært prega av ulike grunnleggende motsigelser. Arbeiderklassen må kjempe mot kapitalistklassens utbytting. Undertrykte folk og nasjoner slåss mot et system som holder dem nede i avhengighet og fattigdom. Land som har forsøkt å forene nasjonal uavhengighet med sosialistisk oppbygging, har blitt utsatt for militære intervensjoner og økonomiske blokader. Samtidig er det skarpe motsetninger mellom ulike imperialistiske land om hegemoni og innflytelse.		
2.11.2. Det har veksla og vil fortsatt veksle hvilken av disse motsigelsene som er mest sentral. I dag er motsigelsen mellom imperialismen og verdens undertrykte folk og nasjoner viktigst. Og det er de folkelige, opprørsbevegelsene i den tredje verden som er hovedkrafta i kampen mot det imperialistiske verdenssystemet.		
Dette vises klart både ved utbyttinga og undertrykkinga som imperialismen utøver mot folk og nasjoner i den tredje verden, og ved den omfattende motstanden som skapes på dette grunnlaget.

Vi ser også en utvidelse av enhetsfronten mot imperialismen, hvor den antiimperialistiske kampen på ulike områder, og mellom Nord og Sør, smelter sammen og utvikler aksjonsenheter.	 AA foreslår disse to avsnitta strøket (poenga tas opp i påfølgende avsnitt).	
* I Sør er kampen mot halvføydale produksjonsforhold fortsatt sentral, med kampen for rett til jord og arbeid for millionmassene av småbønder og landarbeidere, som fortsatt utgjør hovedtyngden av arbeidsstyrken i mange av disse landa. Samtidig vokser arbeiderklassen raskest i disse landa og spiller en større og større rolle i den antiimperialistiske kampen der.		
Sia dette stort sett er land med sterke halvkoloniale trekk, blir klassekampen fra arbeiderklassen også en del av den nasjonale kampen for sjølråderett og demokratiske rettigheter. Det er ikke den sosialistiske revolusjonen som umiddelbart står for døra i flertallet av disse landa. Men frigjøring fra nykolonialisme legger grunnen for å føre revolusjonen der videre, dersom arbeiderklassen spiller den ledende rollen i disse kampene. Samtidig er denne frigjøringskampen en viktig alliert for de sosialistiske revolusjonene i de imperialistiske landa.	 AA foreslår dette istf to siste setninger ("Men frigjøring fra …"):
"Men nasjonale og demokratiske revolusjoner kan føres videre over i sosialistiske revolusjoner dersom arbeiderklassen spiller den ledende rollen i disse kampene. Den antikoloniale kampen er i dag fortroppen i kampen mot imperialismen. Den føres ikke bare med politiske og økonomiske midler, men også flere steder med våpen i hand."

 TA foreslår å stryke fra "Det er ikke ... og ut avsnittet.	
* I de fleste imperialistiske landa i Nord forener arbeiderklassens kamp mot kapitalen seg også i større grad med kampen for nasjonal sjølråderett, mot den internasjonale markedsliberalismens herjinger. Det utvider grunnlaget for antiimperialistisk kamp i de enkelte landa, samtidig som det reiser utfordringa om å utvikle den internasjonale solidariteten mellom alle de som slåss mot den felles fienden.		
* Utviklinga av imperialismen stiller ei skarp utfordring om å la de ulike områda for antiimperialistisk kamp forenes, og ikke splittes opp i innbyrdes kamp om sektorinteresser: Arbeiderklassens kamp må forenes med kvinnekampen, miljøkampen, urfolkenes kamp, kampen mot rasisme og kampen for nasjonale og demokratiske rettigheter, osv. Lykkes vi i dette er vi et langt sted på vegen med å erstatte kapitalismen med sosialisme og kommunisme.	 AA – alternativ formulering:
"* Utviklinga av imperialismen legger grunnlaget for en utvidelse av enhetsfronten mot imperialismen; arbeiderklassens kamp forenes med kvinnekampen, miljøkampen, urfolkenes kamp, kampen mot rasisme og kampen for nasjonale og demokratiske rettigheter osv, og de antiimperialistiske bevegelsene i Sør og i Nord knytter stadig tettere bånd mellom hverandre."	
Kapittel 3: 
Imperialiststaten Norge		
Norge er et av de yngre kapitalistiske landa i Vest-Europa. Industrialiseringa av Norge skjøt først fart etter den politiske frigjøringa fra Sverige for rundt hundre år sia og var tufta på store råvareressurser og billig energi, i tillegg til verftsindustri knytta til at Norge var en av de ledende sjøfartsnasjonene. En stor del av arbeiderklassen ble rekruttert blant landarbeidere og små sjøleiende bønder og fiskere som ble proletarisert.	KM foreslår å stryke avsnittet.	
Den private kapitalen har tradisjonelt vært lite konsentrert, heilt fram til slutten av 1900-tallet. Staten og kommunene har spilt en sentral rolle, både som eiere og gjennom politisk styring. Det var investeringer fra utenlandsk kapital, underlagt ei streng konsesjonslovgiving, og skipsfarten, som knytta den unge borgerstaten til den imperialistiske verdensøkonomien. Den norske økonomien har heile tida vært svært åpen, og både eksport og import har relativt sett ligget godt over gjennomsnittet i Vest Europa.	KM foreslår å stryke avsnittet unntatt siste setning (dvs "Den norske økonomien ...").	
Fra 1980-åra av, når oljeinvesteringene begynte å hope opp profitt, har det skjedd ei rask utvikling i sentraliseringa av kapitalen, kapitaleksport og utflagging av næringsvirksomhet fra det norske borgerskapet si side. Det norske storborgerskapet sikter mot det globale markedet og tar del i det globale utbyttingskappløpet og bruker de nasjonale ressursene som næringsrik føde på denne ferden. Samtidig legger det landet åpent for den internasjonale storkapitalen. Norske storselskaper kan ikke kreve at de skal kunne ha rett til fri flyt av sin kapital, sine investeringer og så videre uten å gi de samme motytelsene til utenlandsk imperialistisk kapital. Derfor er Norge en pådriver i den internasjonale utviklinga av frihandel, fri flyt av kapital og styrking av monopolenes rettigheter i forhold til nasjonalstatene.	 Fra AA – følgende foreslås å erstatte fra og med "Det norske storborgerskapet …":
"Det norske storborgerskapet sikter mot det globale markedet og tar del i det globale utbyttingskappløpet, og utnytter rått de nasjonale ressursene til slike formål. Samtidig legges landet åpent for den internasjonale storkapitalen.

Til tross for bildet som blir tegna av Norge som nøytral, internasjonal fredsmegler, opptrer landet mer og mer åpent som agent for stormaktsinteressene, særlig USAs. Det gjelder også på det militærpolitiske planet, hvor det viktigste nå er blitt å delta i internasjonale operasjoner, noe som også er i samsvar med borgerskapets utenlandsinvesteringer.

Den norske staten står i dag fram som en ekspansiv imperialiststat, servilt underdannig sine storebrødre, mens den norske nasjonen får flere og flere nykoloniale trekk, åpent for utbytting og stormaktsdominans."	
3.1. Rikt på ressurser, men lite sjølberga		
3.1.1. De rike naturressursene som har gitt den norske kapitalismen bein å stå på, gir den også i dag nisjer den kan profittere på i den globale konkurransen. Fisk, skog, vannkraft og olje/gass er eksempler på dette. Næringsstrukturen er fortsatt prega av råvareutvinning og produksjon av halvfabrikata. Sjøl om mye er høyteknologisk, som i oljesektoren og prosessindustrien, er bearbeidingsgraden relativt lav i Norge.	Fra KM – tekst til avsnitt 3.1.1 – eventuelt i stedet for foreliggende tekst:
"Norge er nå verdens tredje største oljeeksportør, og de norske gassressursene er bare i begynnelsen på å bli utnytta. Dette har svært stor betydning for klassekampen i Norge, for samfunnsutviklinga og for Norges forhold til andre land. Industrien er blitt særlig raskt nedbygd i Norge, og den gjenværende industrien er i stor grad basert på oljevirksomheta.

Staten har veldige inntekter av oljevirksomheta. Derfor er staten den overlegent største privatkapitalisten i Norge. Gjennom oljefondet er staten en internasjonal finanskapitalist, og Statoil er et betydelig multinasjonalt selskap med imperialistiske ambisjoner. Oljeinntektene blir altså brukt som kapital til å utbytte arbeiderklassen og folket i andre land.

Den norske oljepolitikken har i stor grad blitt innretta mot å tjene USAs interesser i kampen for å kontrollere andre oljeproduserende land. Den norske gasspolitikken blir nå lagt om i tråd med krava fra EU. Slik tjener de norske politikerne de største imperialistmaktene. Å stille krav til oljepolitikken er en viktig del av den antiimperialistiske kampen i Norge."

KM foreslår også å stryke setninga "Sjøl om mye er høyteknologisk ..."	
Denne næringspolitikken gir det norske storborgerskapet både eiendommer og fonds i utlandet som det kan bygge sin fortsatte eksistens på. Men for framtidas Norge og for distrikta her og nå ville det beste være om det ble satsa på ei mer allsidig utvikling av det nasjonale næringsgrunnlaget som styrker sjølbergingsgraden vår.	 AA foreslår å stryke siste setning her ("Men for framtidas …"), og flytte poenget over i 3.1.2.	
3.1.2 Samtidig åpnes slusene for utenlandske investeringer og kontroll over innenlandsk industri og finans. I løpet av 1990-tallet tredobla utenlandske direkte investeringer seg i Norge. Ved århundreskiftet nå var rundt en tredel av alle børsnoterte selskap i Norge under utenlandsk kontroll. Den norske nasjonen strippes for verdier og føres inn i en halvkolonial rolle dominert av de store imperialistmaktene med den kursen borgerskapet nå styrer etter. Avtaler som EØS og WTO forsterker dette.	KM foreslår denne tilføyelsen:
"Gjennom EØS-avtalen blir størstedelen av ny norsk lovgiving bestemt av EU, og ikke av norske myndigheter. Å gjenvinne den norske sjølråderetten gjennom å si nei til EØS-avtalen er avgjørende for klassekampen i Norge på svært mange områder."

AA – alternativ formulering av punktet (inkl poeng overført fra 3.1.1):
"For folket i Norge ville det beste være om de enorme verdiene som skapes i landet i større grad blei brukt til ei allsidig utvikling av det nasjonale næringsgrunnlaget. Både for å styrke velferden og sjølbergingsgraden vår. 

Men i stedet avvikles kontrollen over norsk industri og finans. I løpet av 1990-tallet tredobla utenlandske direkte investeringer seg i Norge, mens konsesjonsvilkår og andre restriksjoner på bruken av de verdiene som skapes, minska. Norske storselskaper kan ikke kreve at de skal kunne ha rett til fri flyt av sin kapital, sine investeringer og så videre uten å gi de samme motytelsene til utenlandsk imperialistisk kapital. Derfor er Norge en pådriver i den internasjonale utviklinga av frihandel, fri flyt av kapital og styrking av monopolenes rettigheter i forhold til nasjonalstatene. Derfor ivrer det norske borgerskapet for EU-medlemskap og EØS- og WTO-avtaler."

 TA foreslår punktet utforma slik:
"I løpet av 1990-tallet tredobla utenlandske direkte investeringer seg i Norge, mens konsesjonsvilkår og andre restriksjoner på bruken av de verdiene som skapes, minska. Norske storselskaper kan ikke kreve at de skal kunne ha rett til fri flyt av sin kapital, sine investeringer og så videre uten å gi de samme motytelsene til utenlandsk imperialistisk kapital."	
3.2. Statskapitalisme under sosialdemokratiets ledelse.		
3.2.1. Staten spiller en sentral rolle i organiseringa av den norske kapitalismen, både i den nasjonalt prega oppbyggingsfasen og i omforminga vi nå ser til en mer aggressiv imperialistisk stat . Privatiseringa og dereguleringa er ikke uttrykk for at staten spiller en mindre rolle. Den brukes i stor grad for å sikre denne utvidinga av markedsøkonomien og opptrer også som aktør i denne. I Norge er det fortsatt slik at staten kontrollerer langt mer av næringsvirksomheten i landet enn tilfellet er i de fleste andre vest-europeiske landa.		
Staten sørger også for å øke utbyttinga gjennom skatter og avgifter. Norge har relativt sett svært høy skatt på arbeidsinntekter og forbruk, mens skatten på kapitalinntekter er svært lav. Dette misforholdet vokser Samtidig legger staten opp til at fellesgoder knytta til velferdsstaten skal bli sjølfinansierte.		
3.2.2. Både gjennom personlige økonomiske eigeninteresser, gjennom direktør- og styreposisjoner i nøkkelbedrifter, gjennom offentlige utvalg og embetsverk, og gjennom regjeringsposisjoner i mesteparten av etterkrigstida, har sosialdemokratiet spilt en nøkkelrolle i den norske kapitalismen. Klassesamarbeidspolitikken har vært basisen for dette.		
3.3. Et patriotisk folk og et unasjonalt borgerskap		
3.3.1. Den norske føydalismen var lite utvikla og bygde på den danske statsmakta. Kapitalismen blei bygd opp samtidig med kampen for nasjonal uavhengighet, og bosettings- og næringsstrukturen i denne perioden la grunnlag for en sterk allianse mellom arbeidere, bønder og fiskere. Dette er noe av bakgrunnen for at Norge to ganger har sagt nei til EU.	KM foreslår å stryke punktet.	
3.3.2. Etter den 2. verdenskrigen ble Norge sterkt knytta til USA. De siste tiåra har den økonomiske utviklinga og de politiske kontaktflatene også ført den norske staten nærmere inn i EU-prosjektet. Det gjør at de gryende motsetningene mellom imperialistmaktene også slår inn i det norske borgerskapet.		
3.3.3. Dagens imperialisme gjør at små imperialistiske land også utsettes for en sterkere hegemonistisk politikk fra stormaktene. Det gjelder også for Norge.		
Det norske borgerskapet trenger økt profitt på det internasjonale markedet for å vokse. Samtidig gis utenlandske kapitalister friere bane til å utbytte den norske arbeiderklassen. Jakta på profitt i utlandet og "salget av Norge" er to sider av samme sak.		
Borgerskapet er ikke sterkt nok til å sikre sine interesser når det skal ut i verden på profittrov. Det må tilpasse seg de økonomiske kjørereglene stormaktene dikterer og få beskyttelse av deres militærmakt. Dagens omlegging av det norske militærapparatet tilpassa den nye Nato-doktrina til USA er slik et eksempel på Norges avhengighetsforhold. Militærapparatet knyttes sterkere til de imperialistiske storebrødrene i takt med den økonomiske satsinga i utlandet. Forsvar av norsk territorium er blitt en underordna sak. Det viktigste er å sikre borgerskapets investeringer i utlandet.		
Politisk opptrer Norge mest som "en stat i USA". Norge som nøytral fredsmekler verden rundt er den offisielle fasaden. I realiteten er Norge på denne arenaen USAs forlenga arm.		
3.4. Demokratiske rettigheter under press		
3.4.1. Norge har sterke demokratiske tradisjoner. Dette skyldes bl.a svake føydale tradisjoner og de historiske røttene fra det kommunale sjølstyret på midten av attenhundretallet. Den utbredte småproduksjonen i landbruk og fiske, sammen med en radikal arbeiderklasse, har lagt grunnlaget for at den norske klassestaten også er prega av sterke politiske og kulturelle egalitære tradisjoner.	 AA foreslår punktet strøket; delvis innarbeidd i nytt 3.4.2.	
3.4.2. Demokratiske rettigheter som ytrings- og organisasjonsfrihet har stor hevd i Norge. Floraen av frivillige og folkelige organisasjoner er en styrke for de revolusjonære kreftene. Lovverket i Norge er liberalt i forhold til i mange andre borgerlige stater, og voldsmakta viser sjelden sine verste sider.	 AA – forslag til ny formulering og samordning av 3.4.1 og 3.4.2:
" Demokratiske rettigheter som ytrings- og organisasjonsfrihet har stor hevd i Norge. Det har sine historiske røtter bl.a. i de svake føydale tradisjonene og det kommunale sjølstyret fra midten av attenhundretallet. Lovverket i Norge er liberalt i forhold til i mange andre borgerlige stater, og voldsmakta griper sjelden inn i politiske forhold. 

Floraen av frivillige og folkelige organisasjoner viser en bredde i det folkelige engasjementet, som er et viktig trekk å bevare i kampen for sosialisme og kommunisme."	
3.4.3. Klassesamarbeid og ideologisk hegemoni er de viktigste mekanismene når borgerskapet skal hindre at de demokratiske rettighetene utnyttes til fordel for folks interesser generelt og den revolusjonære enhetsfronten spesielt. Innenfor lovverket som institusjonaliserer klassesamarbeidet spiller arbeidstvistlovene en spesiell rolle Det parlamentariske systemet er også sentralt for at borgerskapet skal opprettholde det politiske hegemoniet sitt.		
3.4.4. Siste skanse i det borgerlige maktapparatet, voldsmakta, rustes også opp i Norge. Overvåking og kontrollfunksjoner styrkes, til tross for oppvasken rundt Lund-kommisjonen, og knyttes til det internasjonale systemet bl.a gjennom Schengen-samarbeidet. Politiet styrkes, samtidig som private vaktselskap bygges opp i større og større grad. 		
3.5. Kapitalismen bygger ned distrikts-Norge		
3.5.1. Sjøl om sysselsettinga i jordbruk og fiske har minka gjennom heile 1900-tallet, spiller disse næringene fortsatt en heilt avgjørende rolle for bosettinga i distrikts-Norge.		
3.5.2. Kapitalismens ujamne utvikling skjerper også i Norge motsetninga mellom by og land, sentrum og periferi. Hardere effektivitetskrav i landbruket fører til avfolkning og miljøødeleggelser. Matvareproduksjonen blir undergravd. Byer og tettsteder vokser på utkantstrøkas bekostning		
3.5.3. Men distrikta spiller fortsatt en viktig rolle for den norske verdiskapinga. Kyst-Norge er fortsatt sentralt i norsk vareproduksjon, og fiske og oppdrett er blant de viktigste eksportnæringene.		
3.5.4. Gjennom mange hundre år har Nord-Norge vært behandla som en koloni. Sørnorsk og utenlandsk kapital har rana ressursene fra den samiske og nordnorske befolkninga. De har drevet rovdrift på naturen, fisken og malmen. I dag er heile det økologiske systemet i Barentshavet i ubalanse og tilførselen av proteinrik fiskemat, spesielt til Europas befolkning, er trua. Mange lokalsamfunn er fraflytta og store deler av landsdelen, spesielt Finnmarkskysten, er trua av avfolking.	 TA foreslår å stryke punktet.

KM foreslår å stryke:
"og tilførselen av proteinrik fiskemat, spesielt til Europas befolkning".	
3.6. Den samiske nasjonen og nasjonale minoriteter undertrykkes		
3.6.1. Norge er en flernasjonal stat med et voksende antall innvandrere fra andre nasjoner, som utgjør betydelige nasjonale minoriteter.	 TA foreslår at punkta bytter plass.	
3.6.2. Kolonialismen har delt den samiske nasjonens landområder mellom fire stater. Den norske staten har systematisk rana til seg samisk land og undertrykt samenes økonomi, kultur og språk. Også kvener, sigøynere og tatere er ofre for nasjonal og språklig undertrykking, i tillegg til at nye nasjonale minoriteter utsettes for diskriminering og åpen rasisme.	TA foreslår at punkta bytter plass.	
Kapittel 4: 
Klassesamfunnet Norge		
AKP ser på det å analysere klasseutviklinga og synliggjøre klassemotsetningene som avgjørende for det revolusjonære arbeidet. Det dreier seg om å finne ut av hvem som har objektive interesser av en sosialistisk revolusjon i Norge og hvem som vil motarbeide den.		
Kapitalismen skapte to nye klasser: arbeiderklassen og borgerskapet. Andre klasser svekkes gradvis og forsvinner På denne måten forenkler kapitalismen klassemotsetningene og den utvikler og styrker den klassen som vil kunne gjøre slutt på klassesamfunnet. Denne utviklinga har kommet langt i et land som Norge, sjøl om det ofte hevdes at det ikke lenger finnes klasser og klassemotsetninger. 		
Mellom de to hovedklassene finner vi småborgerskapet. Utviklinga av kapitalismen endrer sammensetninga og reduserer omfanget av denne klassen. Flertallet her har objektive interesser av å alliere seg med arbeiderklassen og slåss for å avskaffe kapitalismen.		
I tillegg til klassedelinga og motsetninga mellom klassene, finner vi også andre sosiale sjikt og grupper i samfunnet som har betydning for samfunnsutviklinga. På bunnen av samfunnsstigen har kapitalismen til alle tider skapt ulike grupper av utstøtte, som er hardt undertrykt og lever i sosial nød.	 Forslag til alternativ formulering fra AA:
"I tillegg til motsetninga mellom klassene, finner vi også mange andre samfunnsmessige motsetninger som har stor betydning for samfunnsutviklinga. Kvinneundertrykkinga står her i ei særstilling.

På bunnen av samfunnsstigen har kapitalismen til alle tider skapt ulike grupper av utstøtte, som er hardt undertrykt og lever i sosial nød.”	
4.1. Klassemotsetningene skjerpes		
Utviklinga av kapitalismen øker utbyttinga av arbeiderklassen. Sjøl om levestandarden for folk flest har økt i et land som Norge, får arbeiderklassen nå en relativt mindre del av de verdiene den skaper. Klasseskilla og polariseringa mellom fattige og rike øker, og flere og flere blir klar over at det kapitalistiske verdenssystemet også øker de globale ulikhetene.		
Privatiseringa i offentlig sektor og av offentlige bedrifter gjør klassemotsetningene tydeligere. Det samme gjør fleksibiliseringa i arbeidslivet. Oppslutninga om klassesamarbeidssystemet, som ble bygd opp i en økonomisk ekspansjonsperiode for kapitalismen, svekkes. Misnøye med det kapitalistiske systemet er derfor økende og skjerper klassekampen		
	GAD foreslår 4.2.4 flytta hit opp.	
4.2. Makta ligger hos det imperialistiske monopolborgerskapet		
4.2.1. Borgerskapet er klassen av dem som eier og disponerer kapitalen og lever av utbyttinga av arbeiderklassen. Personer med sentrale posisjoner i det borgerlige statsapparatet og andre som har opparbeida seg maktposisjoner i samfunnet, hører også med til borgerskapet. Det gjelder ikke bare personer med økonomisk makt, men også personer i det politiske miljøet, militæret, kirka og kulturlivet.		
De viktigste delene av borgerskapet er de store eiergruppene som kontrollerer finanskapital, handel, shipping, oljeindustri og annen storindustri og deres sjikt av styreformenn og generaldirektører. Lederne innafor monopolgruppene, staten og organisasjonene i nærings- og arbeidslivet har blitt stadig mer sammenvevd gjennom utbygginga av korporative institusjoner og samarbeidsformer. Dette gjelder også toppsjiktet i Høyre, AP, LO og en del andre partier og organisasjoner. Dereguleringa av økonomien og privatiseringa av mange offentlige tjenester har gjort at gruppa av private kapitaleiere igjen har forsterka sin posisjon. Mange av de rikeste borgerne og største spekulantene finner vi i her	 TA foreslår å stryke fra "Dette gjelder og ut avsnittet."	
4.2.2. Eiere av mindre og mellomstore bedrifter, som i hovedsak lever av andres lønnsarbeid, hører også til borgerskapet. Det samme gjør de som livnærer seg på aksjespekulasjon og andre former for kapitalgevinst. Til borgerskapet hører også bønder med storgårder og fiskebåtredere, likeså folk som lever av å leie ut jordeiendommer og bygninger.		
4.2.3. Det norske monopolborgerskapet har det imperialistiske verdenssystemet som sin hovedarena. De er avhengige av stormaktenes beskyttelse, og har sin lojalitet mest til internasjonale samarbeidspartnere. Når de allikevel prøver å holde på visse nasjonale forrangsregler i økonomien, er det for å sikre sine klasseinteresser i den internasjonale konkurransen. De slåss mot at arbeiderklassen og folk flest i Norge skal få del i verdiene som skapes. Dette gjør at det er riktig å kalle dem unasjonale.	 AA foreslår forenkling av to første setninger til:
"Det norske monopolborgerskapet er avhengig av stormaktenes beskyttelse, og har sin lojalitet …"

Parallelt med denne utviklinga vokser, som vi tidligere har vist, innflytelsen til utenlandske borgere i Norge.		
4.2.4. Teknologiske revolusjoner har alltid gjort det lettere for enkelte å skifte klasse. Vi ser det i dag ved at informasjons- og kommunikasjonsindustrien fører nye grupper inn i borgerskapet. Spekulasjonsøkonomien forsterker dette, og gjør også at nyetablerte raskt kan forsvinne ut igjen. Samtidig blir visse grupper med yrker som tradisjonelt har plassert dem i borgerskapet, så vanlige at de får ny klassetilhørighet.

Også privatiseringa av offentlig sektor og utskillinga av småbedrifter fra de store, dominerende selskapa åpner for økt klassemobilitet.	 GAD: Foreslår punktet flytta til 4.1 (nytt punkt), ettersom det ikke bare vedkommer borgerskapet.

 AA foreslår dessuten å stryke setninga "Samtidig blir …"

 TA foreslår å stryke punktet.	
4.3. De sosialdemokratiske lederne er med i toppen av borgerskapet		
Toppen av sosialdemokratiet i Norge har, bl.a. som ledere av offentlig og kooperativ kapital, bygd opp et stort byråkrati og andre privilegerte sjikt som virker som garantist for klassesamarbeidet. Det er også rekrutteringsgrunnlag for offentlig byråkrati og andre posisjoner med ansvar innafor systemet. Dette sjiktet strekker seg over flere klasser. De sosialdemokratiske topplederne er rekruttert heilt opp til borgerskapet gjennom dette apparatet og noen finner vi heilt i toppsjiktet av klassen. Ledelsen i AP har vært hovedarkitekten for den moderne norske statskapitalismen, det organiserte klassesamarbeidet og en drivkraft bak alliansen med USA og forsøka på å få Norge inn i EU.		
4.4. Arbeiderklassen vokser		
4.4.1. Arbeiderklassen består av de som ikke eier eller har kontroll over produksjonsmidler, som er avhengige av å selge arbeidskraft si for ei årsinntekt som fortsatt binder dem opp til å være lønnsarbeidere og som ikke har posisjoner i produksjons- eller samfunnshierarkiet som gir avgjørende makt over andre mennesker. Den omfatter arbeidere i industri og annen produksjon, i transport, innen handel- og kontoryrker, helse- og sosialsektoren, undervisningssektoren og anna offentlig og privat virksomhet. Også arbeidsløse og trygda arbeidere og de ikke-yrkesaktive i arbeiderfamiliene og husholdningene tilhører arbeiderklassen.		
4.4.2. Arbeiderklassen vokser stadig i antall. De siste tiåra har særlig kvinnene økt si yrkesdeltaking Den teknologiske utviklinga tvinger det kapitalistiske samfunnet til å bedre utdanningsnivået til arbeiderklassen. Dette fører til ei proletarisering av de fleste av de akademiske yrka.	 TA foreslår å stryke punktet.	
4.4.3. Sentraliseringa av kapitalen og den teknologiske revolusjonen fører til ei styrka klasseorganisering i tjenestenæringer, mens den fører til oppsplitting eller nedlegging av gamle arbeiderkollektiv i den tradisjonelle industrien. Noen av de største arbeiderkollektiva finner vi i dag f.eks i helsesektoren. Arbeiderklassen er i ferd med å utvikle nye organisasjonsformer og kampformer som møter dette. Sentralt i denne omorganiseringa er utviklinga av samarbeid på tvers av de tradisjonelle organisatoriske skilla, som f.eks Kvinner på tvers.	 SJ – forslag til omskriving av 4.4.3:
"Sentralisering av kapitalen og den teknologiske revolusjonen har ført til oppsplitting og nedlegging av store arbeiderkollektiv i den tradisjonelle industrien og svekka kampkrafta deres. Til tross for at arbeiderne her ofte kjemper med ryggen mot veggen, spiller de en viktig rolle i klassens kamp.

Samtidig fører økt antall ansatte og økt utbytting i den private tjenestesektoren til styrka kampvilje, på tross av lavere organisasjonsgrad og spredning på mindre arbeidsplasser.

Noen av de største arbeiderkollektiva, med i hovedsak kvinner, finner vi i dag i helsesektoren. Heile offentlig sektor trues i dag av privatisering, nedskjæringer og omorganiseringer, og dette utløser viktige kamper.

Arbeiderklassen er i ferd med å utvikle nye organisasjonsformer og kampformer for møte denne utviklinga. Dette avspeiler seg i endringer i hovedsammenslutninger og fagforbund og i et økende samarbeid på tvers av tradisjonelle organisatoriske skillelinjer."	
4.4.4. Særeiga organisering blant kvinner er sentral for utviklinga av heile klassens kampkraft fordi kvinner er undertrykt både som arbeidere og som kvinner. Kvinnene blir underbetalt og marginalisert som lønnsarbeidere. At de i tillegg har hovedansvaret for husholdningsarbeidet, setter dem i større grad enn menn i stand til å fremme krav som heile arbeiderklassen tjener på. Kampen for kvinnefrigjøringa er avgjørende for frigjøringa av arbeiderklassen som heilhet. Mannssjåvinisme og undertrykkinga fra mennene i arbeiderklassen splitter og undergraver arbeiderklassens kampkraft.	 UKU foreslår at punkt 4.6.2 samskrives med 4.4.4, slik: 
"Kvinnene i arbeiderklassen er undertrykt både som klasse og kjønn. De trekkes mellom stillingen som arbeider og hovedansvaret for det private, ubetalte arbeidet i familien. Økt deltaking i arbeidslivet gjør at presset blir hardere. Denne posisjonen fører til at kvinnene går i spissen i kampen for krav som er viktige for heile arbeiderklassen, som 6 timers normalarbeidsdag, økning i kvinnelønna og for best mulig offentlige tjenester. Økt kvinnebevisshet og eiga kvinneorganisering spiller en viktig rolle for å samle den kvinnelige delen av klassen til kamp. Framveksten av kvinnene i arbeiderklassen som en sjølstendig ledende kraft har styrket arbeiderklassen."

 De to siste setningene i gammelt 4.4.4 foreslår UKU flytta, den første til 5.3.5, den andre til 5.3.1.	
4.4.5. Den økte innvandringa har styrka bånda til arbeiderklassen internasjonalt. Vi ser også i mange yrker at den har økt kampevnen til arbeiderklassen. På den andre sida prøver borgerskapet å utnytte innvandringa til å splitte arbeiderklassen og holde lønningene i enkelte yrker nede.	 Fra GAD: "i mange yrker" endres til "i en del yrker".	
4.4.6. Arbeidsløsheta er kronisk under kapitalismen. Tendensen etter annen verdenskrig er at antall arbeidsløse øker i antall og forholdsmessig i verdensmålestokk. De gunstige vilkåra for den norske kapitalismen det siste tiåret, har gjort at arbeidsløsheta likevel ikke er så stor her som i flertallet av de utvikla kapitalistiske landa.	 TA foreslår å stryke punktet.	
4.4.7. Systemet for klassesamarbeid er det viktigste redskapet i undertrykkinga av arbeiderklassen. Det har utvikla et sjikt av "arbeideraristokrater" som lever av å sikre dette samarbeidet. Arbeideraristokratiet består av partifunksjonærer, i sær i det viktigste partiet for klassesamarbeidet, Arbeiderpartiet , fagforeningstopper og folk i stats- og kommuneapparatet som har sine posisjoner knytta til deltaking i dette systemet osv. Mange arbeideraristokrater er ærlige fagforeningsfolk, vi finner også revolusjonære og kommunister her.	 Fra GAD - ny utforming av 4.4.7 og 4.4.8: 
"For å beholde kontrollen bruker borgerskapet av profitten til å kjøpe opp og borgerliggjøre arbeiderledere. Dette skjer på alle nivå i fagbevegelsen, og er en sentral metode for å svekke arbeiderklassens kampkraft. Dette rammer fagforeningene, partiene og andre organisasjoner knytta til arbeiderklassen. Kampen mot privilegier for arbeiderledere er viktig for å gjøre tillitsverv og stillinger i fagforeningene lite attraktive for karrierister. Å styrke det indre demokratiet i fagforeningene er sentralt for utviklinga av kampevnen.

Fagforeningene er på den ene sida arbeiderklassens viktigste masseorganisasjoner. Men de er også sentrale for utøvelsen av borgerskapets herredømme. Dette henger sammen med det norske klassesamarbeidssystemet. Alle fagforeninger i dag aksepterer kapitalismen og kapitalistenes styringsrett. Heile fagforeningsvirksomheten hviler på denne aksepten, som har sitt uttrykk i hovedavtalene. 

Systemet for klassesamarbeid er et av de absolutt viktigste redskapene i undertrykkinga av arbeiderklassen. Fagforeningenes evne til å utvikle seg som kamporganisasjoner skjer innafor dette systemet. De absolutte toppene i fagbevegelsen utgjør en del av borgerskapet, og kan pendle mellom sine posisjoner og statsrådsstillinger, direktørstillinger og andre roller i toppen av samfunnet.

Det finnes ellers et sjikt av "arbeideraristokrater" som har som karriereveg å sikre dette klassesamarbeidet og avtalene som er et resultat av det. Disse er bl.a partifunksjonærer, fagforeningstopper og andre tillitsfolk, ansatte i korporative organer og delvis også på arbeidsgiversida. Noen av dem er revolusjonære og kommunister og står på den riktige sida i de konkrete dagskampene. I de viktigste spørsmålene vil imidlertid toppene innen arbeideraristokratiet alltid havne på borgerskapets side. 

Det viktigste partiet for klassesamarbeidet er Arbeiderpartiet, men systemet er så omfattende at vi finner folk fra mange partier involvert i det."	
4.4.8. Fagforeningenes evne til å utvikle seg som kamporganisasjoner for arbeiderklassen skjer innafor klassesamarbeidssystemet. Kampen står mellom borgerskapet og arbeiderklassen, og deler av arbeideraristokratiet står på den riktige sida i de konkrete dagskampene. Men på de viktigste spørsmåla står toppene i arbeideraristokratiet alltid på borgerskapets side. De absolutte toppene i fagbevegelsen utgjør en del av borgerskapet, og kan pendle mellom sine jobber og statsrådstillinger, direktørstillinger og andre roller i toppen av samfunnet.	Forslag fra GAD – se over.	
4.5. Småborgerskapet endrer sammensetning og minker		
4.5.1. Småborgerskapet lever ikke av utbyttinga av andres arbeidskraft, men skiller seg fra arbeiderklassen ved at det eier produksjonsmidler eller arbeider i  sjølstendige yrker.		
4.5.2. Direkteprodusenter som småbønder og fiskere, sjølstendig næringsdrivende håndverkere osv er fortsatt viktige allierte for arbeiderklassen. Men disse gruppene svekkes i størrelse med utviklinga av kapitalismen, og mange av dem får endra stilling i produksjonslivet: de proletariseres.		
Mange av dem, særlig i kombinasjonen fiskerbonde, kan like gjerne sies å være med i eller grense opp til arbeiderklassen. Det er også vanlig med inntekt fra andre arbeideryrker i tillegg til næringsinntekta, noe som styrker forholdet til arbeiderklassen.	 TA foreslår å stryke avsnittet.	
4.5.3. Småborgerskapet i byene finnes bl.a. innafor varehandel, handverk, reklame, media, service, transport og sjølstendige intellektuelle yrker. I disse gruppene står ideologien om "å jobbe seg opp" sterkt. Mange slike sjølstendige næringsdrivende blir utkonkurrert og proletarisert. Men nye kommer til. I sum svekkes denne gruppa likevel relativt og i antall.	 TA foreslår å stryke punktet.	
4.5.4. En del akademiske og profesjonelle yrker skiller seg fra direkteprodusenter og arbeiderklassen ved at de har atskillig høyere inntekt og/eller lever av å betjene borgerskapet på forskjellig vis. Høyt betalte advokater, leger, artister o.l. vil sjelden være allierte i arbeiderklassens kamper.	 GAD: Foreslår at 4.5.4 og 4.5.5 bytter plass.	
4.5.5. De intellektuelles samfunnsmessige funksjon er knytta til det historiske skillet mellom åndsarbeid og kroppsarbeid. Alle mennesker er intellektuelle, men bare et mindretall er det i kraft av yrke og samfunnsmessig funksjon. Kunst og kultur, kirke, vitenskap og utdanning, medier, teknologisk kunnskap, forvaltning og organisasjon er spesialiserte områder, med tilhørende bestemte yrkesgrupper. De intellektuelle er ingen eigen klasse, men et sosialt og kulturelt sjikt som fordeler seg på flere klasser. Utviklinga av kapitalismen fører til at flere og flere av de intellektuelle beveger seg over fra småborgerskapet til arbeiderklassen, slik som store grupper av lærere, saksbehandlere, kunstnere, journalister, it-folk osv.	GAD: Foreslår at 4.5.4 og 4.5.5 bytter plass.

 TA foreslår å stryke siste setninga.	
4.6. Kvinnene i det norske klassesamfunnet		
4.6.1. Patriarkalske strukturer gjennomsyrer fremdeles samfunnet vårt, til tross for at kvinnene i Norge har kjempa seg til flere formelle rettigheter. Menns og kvinners liv er forskjellig, sjøl når de lever under samme tak. I forholdet mellom lønnsarbeid og omsorgsarbeidet i familien tilpasser kvinner lønnsarbeidet sitt til arbeidet i familien, mens menn vanligvis gjør omvendt.	 Ny formulering fra UKU:
"Kvinnene i Norge har gjennom aktiv kamp kommet langt i retning formell likestilling i lovverket. Kvinnene utgjør nesten halvparten av arbeidsstyrken og fins i alle yrker. Dette opphever ikke kvinneundertrykkinga som er innbakt i måten samfunnet er organisert på, økonomisk, politisk, sosialt, kulturelt, i de rådende ideologier og i menns undertrykking av kvinner. Menns og kvinners liv er forskjellige, sjøl når de lever under samme tak. Kvinnene tilpasser i regelen lønnsarbeidet sitt til arbeidet i familien, mens menn vanligvis gjør omvendt.

Nettopp motsetningen mellom på den ene sida de store endringene som har skjedd i kvinners liv og muligheter og på den andre sida det at den grunnleggende kvinneundertrykkinga ikke er avgjørende endra, skaper grunnlag for opprør."	
4.6.2. Kvinnene hører til den mest utbytta og undertrykte delen av arbeiderklassen fordi de er undertrykt både som klasse og kjønn. Kvinnene i arbeiderklassen trekkes mellom posisjonen som arbeider og hovedansvaret de har for det private, ubetalte arbeidet i familien. Denne posisjonen har ført til at kvinner går i spissen i kampen for sekstimersdagen, økning av kvinnelønna og for best mulig offentlige tjenester. Økt kvinnebevissthet spiller en viktig rolle for å samle den kvinnelige delen av klassen til kamp. Framveksten av kvinnene som ei sjølstendig ledende kraft har styrka arbeiderklassen.	UKU har innarbeidd dette i sitt framlegg til nytt 4.4.4.	
4.6.3. Den kjønnsbestemte sosialiseringa bidrar til å holde kvinner og menn fast i sine plasser i den samfunnsmessige arbeidsdelinga. Fra barna er ganske små tildeles jenter og gutter ulike roller. Jenter sosialiseres inn i rolla som omsorgspersoner, mens guttene blir dem som skal handle i verden. De lærer å være ikke bare hovedpersoner i sitt eige liv, men også i alle andres.	UKU foreslår dette flytta til ca 2.5.5.	
4.6.4. Retten til økonomisk sjølstendighet er et grunnleggende kvinnekrav. Kvinnedominerte yrker er lavere lønna enn mannsdominerte. Kvinnene tjener også mindre fordi de reduserer arbeidstida på grunn av omsorgsoppgaver i hjemmet. De seinere åra har det grodd fram en brei opinion for høyere kvinnelønn. En allianse av kvinnerike fagforbund og kvinner fra kvinnebevegelsen har gjennom nettverk som Kvinner på tvers satt søkelys på kvinnelønnsspørsmål, og vist at kampen for seks timers normalarbeidsdag er nært knytta til kampen for kvinnelønna.	 Ny formulering fra UKU:
"Retten til økonomisk sjølstendighet er et grunnleggende kvinnekrav. Kvinnedominerte yrker er lavere lønna enn mannsdominerte. Kvinnene tjener mindre fordi mange kvinner jobber deltid, dels på grunn av omsorgsoppgavene hjemme og dels fordi de ikke får andre jobber. Mange har også ulike former for korttidskontrakter, kontrakter uten fast arbeidstid osv. Lønna arbeid hjemmefra bidrar til å splitte kvinnekollektiver og slår ulikt ut for kvinner og menn, fordi kvinner i større grad forventes å kombinere dette med hus- og omsorgsarbeid. 

De seinere åra har det grodd fram en brei opinion for høyere kvinnelønn. En allianse av kvinnerike fagforbund og kvinnebevegelsen har gjennom bl.a Kvinner på tvers satt søkelys på kvinnelønnsspørsmål, og vist at kampen for seks timers normalarbeidsdag er nært knytta til kampen for kvinnelønna."	
4.6.5. Privatiseringa og nedskjæringene som nå skjer i offentlig sektor er alvorlig for kvinner, både som brukere og arbeidstakere. Kvinner trenger i større grad tjenestene i offentlig sektor (f.eks. barnehager) for å få redusert privat omsorgsansvar og slik ha mulighet til full yrkesdeltaking. Kvinner utgjør også flertallet av de eldre pleietrengende og av dem som jobber i offentlig sektor. Privatisering og nedskjæring betyr et alvorlig angrep på kvinnenes fagforeninger og oppløsning av viktige kvinnekollektiv. Dagens store fagforeninger, kollektive avtaler og et nokså samkjørt tillitsvalgtapparat gjør det enda mulig å organisere seg for forsvar av rettigheter og for krava om sekstimersdag og heving av kvinnelønna.		
4.6.6. Ny teknologi bidrar også til oppsplitting av kvinnekollektiv. Nye kommunikasjonsløsninger gjør det mulig å flytte mye arbeid hjem til den ansatte. Det kan være fordeler med å jobbe hjemme, men for arbeidstakerne betyr det også at skillet mellom arbeid og fritid fort utviskes, og at tilknytninga til arbeidslivet blir løsere.		
4.6.7. Vold mot kvinner skjer oftest i hjemmet. Det er her de har statistisk størst sjanse for å utsatt for incest, bli slått og voldtatt. Til tross for langvarig arbeid fra krisesenter- og kvinnebevegelsen for øvrig, er denne volden fremdeles usynliggjort, bagatellisert og fortia.		
4.6.8. Norske kvinner kjempa fram retten til sjølbestemt abort i 1978. Dette var den viktigste seieren for kvinnene etter stemmeretten. Sjølbestemt abort er en grunnleggende forutsetning for kvinners råderett over eigen kropp og eige liv. Abortmotstanderne prøver stadig å uthule retten til sjølbestemt abort, og bruker nye teknologiske og medisinske landevinninger som brekkstang, i tillegg til moralsk agitasjon for å påføre abortsøkende kvinner skyld og skam. Kampen for råderett over eigen kropp og eige liv handler også om rett til seksualundervisning og trygge prevensjonsmidler, og rett til å velge mellom medisinsk og kirurgisk abort.		
4.6.9. Porno og prostitusjon er en bransje som er i sterk vekst og som er sterkt fornedrende for kvinner. Dette nører også opp under og legitimerer vold mot kvinner Prostitusjon er vold mot kvinner, ikke arbeid.		
4.6.10. Noen grupper kvinner utsettes i tillegg for andre former for undertrykking. Dette gjelder bl.a. lesbiske og minoritetskvinner. Det er en styrke for kvinnekampen og klassekampen at disse gruppene organiserer seg særskilt, i tillegg til å delta i felles kvinneorganisering og kvinnekamp.		
4.6.11. Kvinner, og særlig unge jenter, rammes i dag hardt av skjønnhetstyranniet. Den vanligste dødsårsak blant unge jenter er anoreksi, og misnøye med eigen kropp er svært utbredt.	Teksten er inkorporert i SHs forslag til nytt 2.5.10.	
4.7. Ungdom og opprør		
4.7.1. I større grad enn tidligere utgjør ungdom ei eiga gruppe i samfunnet. En viktig grunn er at ungdomstida varer mye lenger enn før. En annen er at det ligger stor profitt i å gjøre ungdom til ei eiga målgruppe i markedet.	AA foreslår 4.7.4 flytta opp foran dette.	
4.7.2. Det legges ideologisk vekt på å snakke om generasjonskonflikter for å tilsløre klassemotsigelsene. En grunn til at dette er enklere å gjøre nå enn tidligere, er at utdanningssystemet omfatter alle ungdommer, uavhengig av klasse fram til de er 19 år. En stor andel tar også høgere utdannelse, og forblir dermed i utdanningssystemet ytterligere 3-7 år. Ungdom er målgruppe nummer 1 for "få-et-rikt-og-lykkelig-liv"-drømmen. 		
4.7.3. Ungdom jobber deltid store deler av tida de er under utdanning. Dette fører til at selve utdanninga forringes, samtidig som de ikke er så opptatt av faglige rettigheter. Ungdom under utdanning er derfor en ustabil faktor i arbeidslivet, arbeidsplassen er ofte bare deltid, eller en mellomstasjon på vei til en annen jobb. Kapitalen prøver å utnytte denne situasjonen til å undergrave faglige rettigheter.		
4.7.4. Ungdom er uansett viktig for å forandre verden. De er ennå ikke låst i gamle mønstre. De har evnen til å tenke nytt, og ønsker å være i opposisjon til det bestående. Ungdom er også i en livssituasjon der de kan være aktive og spontane, de har ofte ingen familie å forsørge eller ta vare på. Både arbeiderklassen og borgerskapet prøver derfor å vinne ungdommen for si side i klassekampen.	 AA foreslår at punktet flyttes opp som første punkt i 4.7, og at innledninga blir slik:
"Ungdom er viktig for å forandre verden. En sosialistisk revolusjon er umulig å gjennomføre uten deltakelse fra ungdommen. Alle store samfunnsomveltninger har vist det. Ungdom er ennå ikke låst i gamle mønstre …"	
4.8. Kapitalismen undertrykker lesbiske og homofile		
4.8.1. Både i arbeidslivet og i samfunnet generelt blir lesbiske og homofile diskriminert. Til tross for viktige formelle seire som retten til å inngå partnerskap, ser vi fremdeles yrkesforbud for lesbiske og homofile i kirka, utstrakt vold mot lesbiske og homofile og høy sjølmordsprosent blant unge lesbiske og homofile.	Fra IB: Homofilipunktet flyttes etter rasismepunktet (4.9) og gis slik tekst:
"1. Det er i homofile og lesbiske miljø at oppløsninga av kjønnsrollene er kommet lengst. Homofili kan derfor være en spydspiss i kampen mot kjernefamilien som er en av grunnsteinene i kapitalismen.
2. I tillegg fører homofile mange kamper for like rettigheter, slik som retten til å gifte seg og rett til adopsjon.
3. Homofile og lesbiske opplever i samfunnet ei heterosexistisk undertrykking som kan sammenliknes med rasisme. Det er lite åpen diskriminering i arbeidsliv og skole, men mange holder legninga si skjult av frykt for mobbing og sosial utestenging. Dette er av de mest underkjente problem på norske arbeidsplasser og skoler."	
4.8.2. Retten til å være den man er og elske den man vil, er grunnleggende menneskerettigheter. Frihetens rike er utenkelig uten at folk også får frihet og selvtillit til å utfolde si kjærlighet og seksualitet.	Se forslag fra IB over.	
4.8.3. En viktig årsak til undertrykkinga av lesbiske og homofile er at lesbisk og homofil kjærlighet bryter med den familieinstitusjonen som det kapitalistiske samfunnet er basert på. Den kampen homofile og lesbiske fører, har derfor betydning utover den kampen de fører for egne rettigheter.	Se forslag fra IB over.	
4.9. Rasismen er en del av klassesamfunnet		
4.9.1. Den åpne rasismen har nå dårligere kår og er til og med forbudt i straffeloven. Den åpne og erklærte rasismen er i våre dager forvist til små og ekstreme høyregrupper og nynazister. Allikevel er rasismen der som en følge av klassesamfunnet. Stortingets vedtak om innvandringsstopp og myndighetenes restriktive asylpolitikk er uttrykk for rasistiske holdninger i statsapparatet. Politiets trakassering av folk med mørk hudfarge er også en viktig del av den statlige rasismen. Denne statlige rasismen legitimerer den rasistiske undertrykkinga og gir næring til åpen, rasistisk virksomhet og alle former for fremmedfrykt.		
4.9.2. Vi finner også rasismen i det praktiske dagliglivet. Den har tidligere først og fremst vært retta mot jøder, samer og romaer, men rammer i våre hovedsakelig mørkhuda, særlig innvandrere og flyktninger, og spesielt fra den 3. verden. De blir ofte utsatt for åpen rasistisk trakassering, språklig undertrykking, mangelfullt skolevesen og ulike former for diskriminering på arbeids- og boligmarkedet. Den rasistiske undertrykkinga rammer innvandrerkvinner spesielt hardt, bl.a. fordi lovverket i praksis ikke gir innvandrerkvinner en sjølstendig juridisk status.		
Kapittel 5: 
Klassekampen under kapitalismen	 AA foreslår at 5.1 gjøres om til ingress, og at det lages en slutt som binder opp mot krava i 5.2, f.eks at det i det siste avsnittet føyes inn en forlengelse av 1.setning:  ".....kvitt kapitalismen, og at den på enkelte områder også reiser perspektiva med ei sosialistisk organisering av samfunnet." Mellomoverskrifta "Reformkamp og revolusjon" sløyfes.	
5.1. Reformkamp og revolusjon		
5.1.1. Arbeiderklassen og folket må alltid slåss for sin rett og sine levekår under kapitalismen. Den norske arbeiderklassen har kjempa fram mange rettigheter gjennom kollektiv kamp i fagforeningene og andre organisasjoner. Rettigheter som vinnes, går tapt hvis de ikke forsvares.		
5.1.2. Det kapitalistiske systemet kan forbedres – men ikke endres grunnleggende – ved reformer. En revolusjonær strategi bygger på innsikten om at det kapitalistiske staten må styrtes. Arbeiderklassen må bruke erfaringene fra den daglige klassekampen til å styrke systemkritikken. Dette vil gi økt innsikt i samfunnsforholda under kapitalismen og større forståing for nødvendigheta av ei revolusjonær omveltning.		
5.1.3. Innafor en revolusjonær strategi må alle økonomiske og sosiale reformer bedømmes ut i fra om de styrker eller svekker folks levekår og kampmuligheter. Borgerskapet kjemper heile tida for endringer som gagner det. Derfor er kamp for reformer som gagner arbeiderklassen alltid viktig. Kortere normalarbeidsdag, allmenn stemmerett, retten til å stoppe helsefarlig arbeid, kvinners rett til arbeid og abortloven er historiske eksempler på reformer som har styrka arbeiderklassens rettigheter, kvinnenes stilling og fagbevegelsens innflytelse. På den andre sia har arbeidstvistloven og tjenestetvistloven bidratt til å undergrave fagforeningsrettigheter. Kontantstøtta er et tilbakeskritt for kvinner som fullverdig arbeidskraft.		
5.1.4. Ei forutsetning for at reformkampen utvikler seg til revolusjon, er at det bygges en enhetsfront mellom arbeiderklassen og andre som har objektive interesser i å bli kvitt kapitalismen. Dette vil både styrke de enkelte reformkampene og øke forståinga for at heile samfunnsordenen må endres. Vi ser i dag at områda for organisering og kamp øker, og kunnskapen om "de andres" kamp vokser. Det dreier seg nå heller ikke bare om kamp for materielle goder og politiske rettigheter, men også kamp for å opprettholde sjølve naturgrunnlaget for menneskas eksistens.		
5.2 Å forsvare folks materielle og sosiale interesser er viktig også i det rike Norge		
5.2.1. Også i land som Norge, med en av verdens høyeste levestandarder, er lønnskamp nødvendig. Å gi avkall på lønnsøkning gir ingen goder til arbeidsfolk, bare fullere lommer for kapitalistene. Markedets diktatur betyr, i ytterste forstand, forsøk på å kutte levestandarden ned til det fysiske minimum for reproduksjon av arbeidskrafta. Det er bare folkets eigen kamp som hindrer dette.		
Dagens kapitalisme tvinger fram privatisering av områder som nå ikke direkte er underlagt kravet om å skape størst mulig profitt. Kampen mot nedbygging og privatisering av offentlige tjenester er viktig for levestandarden til folk flest. Kapitalistiske virksomheter som ikke er tilstrekkelig profitable legges ned, selv om de er samfunnsmessig nyttige. Derfor er kamp mot privatisering også en kamp mot at det som i dag er offentlige tjenester bare skal bli tilgjengelig for dem som har råd til å betale den prisen som kapitalen krever		
5.2.2. Kampen mot markedets diktatur og for sosiale og økonomiske reformer må ha som mål å tilfredsstille kollektive og sosiale behov. Kravet om 6 timers normalarbeidsdag er et eksempel på en reformbevegelse med strategiske perspektiv. Ei vesentlig forkorting av normalarbeidsdagen vil ha avgjørende betydning for kvinnenes stilling og muligheter i samfunnet, men uten full lønnskompensasjon er ikke dette gjennomførbart for et stort flertall av kvinnene i arbeiderklassen. Sekstimersdagen vil bidra til ei anna organisering av det private omsorgsarbeidet og legge grunnlaget for ei anna og mer rettferdig arbeidsdeling mellom kvinner og menn. Å redusere lønnsarbeidsdagen er også nødvendig for at arbeiderklassen skal kunne ta del i styringa av samfunnet. Lønnsslaveriet vil ta en kortere del av døgnet for alle; fritidsaktiviteter og sosiale fellesskap får økt betydning. Det Marx kalte "nødvendighetens rike" innskrenkes til fordel for "frihetens rike".	 UKU foreslår å sette inn "med full lønnskompensasjon" etter "6 timers normalarbeidsdag".

 Videre å stryke bisetninga "men uten full …", og heller sette inn følgende setning:
"Sekstimersdagen vil føre til at flere kvinner kan jobbe full tid og få full lønn, og det vil legge et bedre grunnlag for at menn tar en større del av det private arbeidet og dermed bidra til å endre kjønnsarbeidsdelinga. Å redusere lønnsarbeidsdagen …"

 GAD har lagt fram følgende omfattende forslag som erstatter 5.2.2 og 5.2.3:

"5.2.2
Under kapitalismen må fokus heile tida være på kamp for kollektive løsninger. I tillegg til å verne om velferdsstaten slik den er i dag, innebærer dette å arbeide for sterkt utvida fellesskapsløsninger. Det må føres en ideologisk og politisk strid for å øke forståelsen for dette hos arbeiderklassen og folk ellers. 

Enda om en vil kunne få gjennomslag for enkeltkrav i dagens samfunn, står en slik utvida velferdsstat i motsetning til kapitalismen, fordi det medfører å bruke samfunnsverdiene til felles beste istedenfor den enkeltes berikelse. Kampen vil derfor gi styrka innsikt i hvor nødvendig det er å skape et nytt samfunn, samtidig som debatten omkring utforming av de konkrete krava vil gi bedre forståelse for hvordan sosialismen og kommunismen kan se ut.

5.2.3
Kravet om innføring av sekstimers normalarbeidsdag med full lønnskompensasjon er et eksempel på en reformbevegelse med strategiske perspektiver. Sekstimersdagen vil føre til at flere kvinner kan jobbe full tid og få full lønn. Samtidig legges bedre grunnlag for at menn tar en større del av det private arbeidet, noe som vil bidra til å endre kjønnsarbeidsdelinga. Å redusere lønnsarbeidsdagen er også nødvendig for at arbeiderklassen skal kunne ta del i styringa av samfunnet. Lønnsslaveriet vil ta en kortere del av døgnet for alle; fritidsaktiviteter og sosiale fellesskap får økt betydning. 

5.2.4
Boligen er sentrum for menneskenes liv, og utgjør for de fleste i dag den største utgiftsposten. Boligen må derfor tas ut av markedet, og det må være ei fellesskapsplikt å skaffe husvære til alle. Det må arbeides konkret med å utvikle kollektive boformer, der både den enkelte beboer og staten bidrar til vedlikehold, mat, barnepass osv. 

Helsestell og undervisning er samfunnsansvar. Det er hovedelementer i reproduksjonen av arbeidskrafta, men også i utviklinga av et samfunn der frihet, skaperlyst og samhold er hovedelementer. Disse tjenestene må derfor fullt ut organiseres og finansieres av fellesskapet.

Skolen på alle nivå må integreres i samfunnslivet. Dagens skole innebærer tvert imot segregering. Oppfostring av barn og ungdom må løftes ut av den snevre familiesfæra og bli et kollektivt ansvar. Dette innebærer verken kostskoler eller barnehjem, men nye løsninger der familie, nabolag og samfunnsinstitusjoner kan spille på lag.

5.2.5
Under kommunismen vil folks livsbehov dekkes av fellesskapet. Det er viktig at klassekampen i dag har dette siktemålet, og et sted å starte er med å kreve samfunnslønn – en basissum som alle mennesker har rett på. Dermed kan støtteordninger som sosialstønad og studielån i hovedsak avvikles.

Dette betyr ikke at "alt skal være gratis". Tvert imot må det åpnes for at langt flere enn i dag skal kunne bidra til fellesskapet. Under kapitalismen vil de som ikke kan arbeide og skape nok profitt til eierklassen, støtes ut. Vi sikter istedet mot et samfunn som inkluderer alle. 

Det må videre tas omfattende tiltak for å få de mest utstøtte og stigmatiserte, de med psykiske lidelser og rusbrukerne, inn i samfunnet igjen. Dette innebærer også arbeid for å stoppe utviklinga der stadig flere faller ut. De største rusproblema i dag er knytta til alkohol, og kampen mot rus må starte her.

Kriminalitet må bekjempes med humane midler. Innesperring av folk i fengsel over lengre tid, grenser mot tortur og er ikke et slikt humant middel.

5.2.6
Arbeidsfrie inntekter som bare kommer enkelte til gode, bør avvikles. Absolutt viktigst her er aksjeutbytte og liknende, men i et samfunn med godt utvikla kollektive løsninger vil også slikt som arv og spillegevinster være overflødige. Ved at boligen tas ut av markedet og spekulasjonsgevinster avskaffes, vil en allerede være langt på veg med å redusere betydninga av eiendomsretten. Ny teknologi gjør det særlig viktig å skaffe alternativer til eiendomsretten på det immaterielle området (kultur, patenter osv). 

5.2.7
Finansieringa av velferdsstaten under kapitalismen må skje gjennom et system basert på progressiv beskatning. De som har mest, har også råd til å yte mest til samfunnet. Det må derfor være skatt på alle inntekter over et visst nivå. Moms og andre typer flat skatt rammer dem med lavest inntekt hardest, og bør derfor avvikles. Avgifter som skal styre forbruk f.eks i miljøvennlig retning, må forutsette at det finnes reelle alternativer."

 AA støtter disse endringsforslaga, men ønsker slik start på 5.2.7 (delvis fra utkastets 5.2.3):
"Den norske staten er søkkrik, som følge av inntektene den håver inn fra fellesskapets naturrikdommer og si forretningsvirksomhet ellers. Den har mulighet til å bruke mer på fellesgodene, og samtidig senke skatte- og avgiftstrykket på folk flest.

Skattesystemet under kapitalismen må være basert på progressiv beskatning. De som har mest …"	
5.2.3. For å beholde den velferdsstaten vi har i dag og bygge den videre ut, trenger staten inntekter. Den norske staten er søkkrik, som følge av inntektene den håver inn fra fellesskapets naturrikdommer, især olje- og gass-inntektene. Den har mulighet til å bruke mer på fellesgodene, og samtidig senke skatte- og avgiftstrykk på vanlige folk.

AKP er likevel for et skattesystem, basert på progressiv beskatning. De som har mest, har også råd til å yte mer til samfunnet. Det skal være skatt på alle inntekter over en viss størrelse, også aksjeutbytte.

Moms på matvarer rammer de med lavest inntekt i større grad enn de med høy inntekt. Bomavgifter og andre avgifter på bilkjøring rammer også skeivt. Så lenge det ikke finnes noen reelle alternativ i form av et godt utbygd kollektivnett, blir dette ei stor utgift for dem med lav inntekt, mens de med høy inntekt har råd til å kjøre mye bil likevel.	Innbakt i GADs forslag over, særlig 5.2.7.	
5.3. Å styrke klasseorganiseringa til arbeiderklassen og utvikle enhetsfronten for revolusjonen er egne mål		
5.3.1. Det er viktig å utvikle enheta i arbeiderklassen, slik at den kan stå i mot borgerskapet sine forsøk på splitting mellom ulike deler av klassen eller mellom klassen og dens allierte. Dette er ei forutsetning for å kunne sette sjølve kampen om samfunnsmakta på dagsorden. En sentral del av arbeiderklassens ideologiske kamp er å vise at klassen har fellesinteresser mot borgerskapet, og at ingen del av arbeiderklassen tjener på å undertrykke en annen.		
Ei av de viktigste oppgavene vil være å motvirke splitting etter kjønn og hudfarge. Flertallet av arbeiderklassen i tida framover vil være kvinner. Andelen innvandrere i arbeiderklassen er økende, og folk med mørk hud er undertrykt på flere måter og også utsatt for rasisme fra hvite arbeidere.	 UKU foreslår omstrukturering og samordning med 5.3.5, slik: 
"Flertallet av arbeiderklassen i tida framover vil være kvinner. Andelen innvandrere i arbeiderklassen er økende, og folk med mørk hud er undertrykt på flere måter og også utsatt for rasisme fra hvite arbeidere. Ei av de viktigste oppgavene vil være å motvirke splittelse etter kjønn og hudfarge.

Enheten i klassen må bygge på felles forståelse, gjensidig respekt og ei positiv holdning til mangfoldet. Det er nødvendig å ta opp og slåss mot undertrykkingsforhold innad i klassen, som kvinneundertrykking, rasisme og homofobi. Dette er ikke til skade for den felles kampen, tvert imot er det ei forutsetning for virkelig enhet.

Mannssjåvinisme og undertrykking fra menn i arbeiderklassen splitter og undergraver arbeiderklassens kampkraft. Det er viktig å studere hvordan kvinnenes interesser har blitt satt til side "for enhetens skyld".

Noe tekst er kommet fra originalt 4.4.4.	
5.3.2. Fagbevegelsen er arbeiderklassens viktigste masseorganisasjon. Å slåss mot angrepa på faglige rettigheter, og i stedet snu utviklinga til ei styrking av fagbevegelsens rettigheter, er derfor ei av de heilt sentrale oppgavene for kommunister.	Forslag til erstatning for dette avsnittet:
"Fagbevegelsen er arbeiderklassens viktigste masseorganisasjon. Det er den største organisasjonen til arbeiderklassen for å reise kampen for:
* sine umiddelbare interesser som lønns- og arbeidsforhold.
* den demokratiske retten til å være fagorganisert og avtaler som sikrer mulighetene til å ha gode vilkår for å drive fagforeningsarbeid. 
* politiske spørsmål i videste forstand – alt fra politiske som spørsmål om skatt og helse- og sosialpolitikk til kampen for sekstimersdagen til internasjonal solidaritet.

Det at fagbevegelsen organiserer så stor del av arbeiderklassen på et grunnlag som står i motsetning til borgerskapet, gjør at dens betydning for å reise de undertrykte til kamp ikke kan overvurderes ut fra et revolusjonært synspunkt. I dag står ikke revolusjonen på dagsorden, men diskusjonen om undertrykking og utbytting diskuteres flittig. Fagorganiserte reiste på vegne av lokale fagforeninger til Göteborg og deltok i protestene mot EU-toppmøtet våren 2001 og mange planlegger å delta i videre protester mot WTO og EU. 

Fagbevegelsen er en skole i å utvikle ledere for arbeiderklassen i masseomfang, kunnskap som trengs både i dagskampen, i den aktuelle politiske kampen og i kampen for arbeiderklassens strategiske mål: kommunismen."	
Borgerskapet ser også fagbevegelsens rolle. Strategien er enten å knekke den, eller - når dette ikke lykkes - å erobre den innafra og binde den opp i korporative avtaler og organ knytta til det norske klassesamarbeidssystemet. For den norske arbeiderklassen er tilknytninga til DNA/LO-toppen den viktigste politiske og organisatoriske bindinga til borgerskapet. Å bryte ned denne sammenbindinga og gå mot DNAs politikk er derfor et avgjørende strategisk spørsmål. Det betyr kamp for en fri og uavhengig fagbevegelse som river seg løs fra klassesamarbeidssystemet og partistyring og sprenger de politiske rammene som sosialdemokratiet setter for fagbevegelsens virksomhet	 OA foreslår å stryke "/LO-".	
For å styrke enheten i arbeiderklassen må særskilt banda mellom den tradisjonelle og den nye arbeiderklassen innafor offentlige og private tjenesteyrker utvikles. Den kvinnelige delen av arbeiderklassen spiller her en viktig rolle. Både i kraft av sitt omfang og fordi den er hardere utbytta og tradisjonelt ikke er så fast knytta til den sosialdemokratiske ledelsen i fagbevegelsen. Kvinnene i arbeiderklassen trenger både klassebevissthet og kvinnebevissthet, både kvinneorganisering og fagorganisering for å utvikle sin eigen styrke og bli seg bevisst sin rolle i kampen for et anna samfunn.	 UKU foreslår dette som eige nummerpunkt.

 Videre at slutten på punktet endres slik: 
"... for å utvikle sine eigen styrke, skape nye organisasjonsformer og bli seg bevisst sin rolle i kampen for et anna samfunn. Samarbeidet mellom kvinnefagforeninger og kvinneorganisasjoner i Kvinner på tvers må sees i dette perspektivet."	
5.3.3. Arbeidere med innvandrerbakgrunn øker sterkt også i Norge. Et flertall av dem som kommer fra land i den tredje verden får jobber som er dårlig betalt og har dårlige arbeidsvilkår, sjøl om de har høy utdanning og lang yrkeserfaring. Å utvikle banda mellom norske arbeidere og utenlandske arbeidere er ei viktig oppgave både for den norske revolusjonen og for utviklinga av den internasjonale solidariteten.	 SJ – tilleggssetning:
"Eiga organisering av arbeidere med innvandrerbakgrunn og kvotering kan være nødvendige tiltak for å styrke stillinga deres i fagbevegelsen."	
5.3.4. Ettersom kapitalismen utvikler seg, endrer borgerskapets behov for arbeidskraft seg. Flere arbeidere, av dem flest kvinner, blir ansatt på ulike former for korttidskontrakter, kontrakter der du blir oppringt når det er bruk for deg, delte vakter o.l, og de får mindre mulighet til å bestemme over eiga arbeidstid. Dette markedsføres med å spille på behova for individuell frihet til å finne ordninger som kan lette på det presset som det tvungne lønnsarbeidet innebærer. Arbeiderklassens svar må være å slåss for kollektive ordninger, som til sjuende og sist også vil være de som gjør det mulig for de aller fleste å finne fram til gunstige, individuelle ordninger.	 OA foreslår å stryke slutten, fra "som til sjuende og sist …".	
5.3.5. For arbeiderklassen er det avgjørende spørsmålet å forstå sammenhengen mellom kampen til de enkelte delene av det arbeidende folket og arbeiderklassens felles interesser. Særlig viktig er det å hindre at enkelte grupper påtvinger andre deler av klassen sin politikk og strategi. Enheten i klassen må bygge på felles forståelse, gjensidig respekt og ei positiv holdning til mangfoldet. Det må være ei viktig lekse for arbeiderklassen å studere hvordan kvinnenes interesser stadig har blitt satt til side "for enhetens skyld".	 Endringsforslag fra UKU:
"For arbeiderklassen er det avgjørende spørsmålet å forstå sammenhengen mellom kampen til de enkelte delene av det arbeidende folket og arbeiderklassens felles interesser. Særlig viktig er det å hindre at enkelte grupper påtvinger enhetsfronten sin politikk og strategi. 

Kampen for kvinnefrigjøring er avgjørende for frigjøringa av arbeiderklassen som heilhet. Arbeiderklassen og det arbeidende folket må kjempe mot mannssjåvinisme i egne rekker, og for en allianse med kvinnenes kamp som betyr frigjøring for begge kjønn."

Punktet er ellers samordna med UKUs forslag til 5.3.1. Noe tekst er kommet fra originalt 4.4.4.	
5.3.6. For å beholde sin kontroll bruker borgerskapet av sin profitt for å kjøpe opp og borgerliggjøre arbeiderledere. Dette skjer på alle nivå i fagbevegelsen, og er en sentral metode for å svekke arbeiderklassens kampkraft. Dette rammer både fagforeningene og arbeiderpartia. Kampen mot privilegier for arbeiderledere er viktig for å hindre at tillitsvalgte og tilsatte i fagforeningene blir karrierister. Å styrke demokratiet i fagforeningene er sentralt for å hindre ei slik utvikling og for å styrke kampevnen.		
5.4. Kampen mot kulturimperialismen og det borgerlige ideologiske hegemoniet er avgjørende for den revolusjonære organiseringa		
5.4.1. Det kapitalistiske overherredømmet legitimeres gjennom det massive ideologiske hegemoniet som gjennomsyrer alle livets områder. "Demokrati forutsetter markedsøkonomi" hamres inn som ei sannhet. Menneskerettigheter og demokrati blir brukt som honnørord av borgerskapet, mens undergraving av og brudd på de samme rettighetene er et stadig klarere trekk ved samfunnet. Borgerskapet ser bort fra det de sjøl har vært med å slå fast slått fast i FN-konvensjoner om grunnleggende sosiale menneskerettigheter. Det store flertallet i verden har liten innflytelse over livsvilkåra sine. Sjøl om direkte sult og nød ikke er et framtredende trekk ved et rikt land som Norge, øker klasseskilla her også. Demokratiet til markedsliberalismen er retten til å være konsument om du har råd. Prostitusjon og annen menneskehandel og lemlestelser av mennesker for å selge organa deres er ekstreme eksempel på dette demokratiet. Kulturkampen og den ideologiske kampen i vid forstand må gå hand i hand med kampene for de økonomiske og politiske rettighetene som det kapitalistiske systemet frakjenner det store flertallet.	 AA foreslår å stryke alt unntatt siste setning (dekt opp i 2.8). Punktet blir da:
"Kulturkampen og den ideologiske kampen i vid forstand må gå hand i hand med kampene for de økonomiske og politiske rettighetene som det kapitalistiske systemet frakjenner det store flertallet."	
5.4.2. I Norge er det lite ideologisk kamp mot kapitalismen. Levestandarden ligger på verdenstoppen, sjøl om flere og flere ramler under fattigdomsgrensa også her. Men det betyr ikke at ideologi er en uviktig arena for revolusjonære her, snarere tvert i mot.

For å kunne skape en opinion mot kapitalismens verdensbilde må arbeiderklassen og revolusjonære organisasjoner bygge opp uavhengige medier, informasjonskanaler og sjølstendige former for kunnskapsspredning.	 Alternativ fra OA:
"I Norge er det lite gjennomslag for ideologisk kamp mot kapitalismen. Dette kan forklares med at medier og informasjonskanaler eies av borgerlig kapital. Derfor er ideologi en viktig arena for revolusjonære. For å kunne skape en opinion mot kapitalismens verdensbilde og for sosialismen må arbeiderklassen og revolusjonære organisasjoner bygge opp uavhengige medier, informasjonskanaler og sjølstendige former for kunnskapsspredning."	
5.4.3. Borgerskapets kontroll over informasjons- og påvirkningsredskapa, for eksempel kringkasting, forlag og aviser, sikrer at dets virkelighetsoppfatning hamres inn kontinuerlig. Nye elektroniske medier, som Internettet, åpner for lettere spredning og utvikling av alternative ideer og gir nye muligheter for organisering. Borgerskapet ser derfor viktigheta av å sikre seg kontroll også over disse mediene.		
Å beholde det ideologiske hegemoniet er avgjørende for borgerskapet for å hindre at militant klassekamp avler revolusjonær bevissthet. Hevinga av utdanningsnivået i befolkninga og utviklinga av ny informasjonsteknologi gir arbeiderklassen et bedre utgangspunkt for å fremme sine visjoner om samfunnsutviklinga utover agitasjonen for de dagsaktuelle krava, til å frigjøre seg fra kapitalens "sannhetsministerium" og etablere virkelig demokrati og fri meningsutveksling		
5.4.4. En del av kampen mot den borgerlige ideologien er kampen mot all religiøs innflytelse i samfunnsordninga. Det betyr i dag kamp for full livssynsfrihet, bl.a å avskaffe statskirka og fjerne alle religiøse formålsparagrafer innen statlig og kommunal virksomhet. Monarkiet, en rest fra føydaltida, må avskaffes.		
5.4.5. På samme måte som USA dominerer verden i dag økonomisk og militært, så er også amerikaniseringa av kultur og livsstil svært framtredende. Innflytelsen fra denne kulturimperialismen, som er et uttrykk som brukes av mange, er undervurdert.		
Også undertrykkinga av norske språk er en del av "salget av Norge". Dette har sin bakgrunn i kolonistyret i dansketida, men fortsetter i nye former. Kampen for dialektene og for nynorsken som en fellesnevner for dem, er en del av den progressive nasjonale bevegelsen i Norge.		
5.5. Livsmiljøet kveles av kapitalismen		
5.5.1. Aksjoner mot og avsløringer av rovdrifta på natur og miljø har ført til ei brei erkjenning av behovet for samfunnsendringer. Flere og flere ser at denne rovdrifta har med sjølve kapitalismen å gjøre. Og sia kapitalistene er nødt til å tenke kortsiktig profitt for å overleve, legger det grunnen for at miljøkampen kan bli en av de slagkraftigste delene av den antiimperialistiske enhetsfronten. Det betinges av at arbeiderklassen tar miljøkrava på alvor.	 MF foreslår at dette (som står i opprinnelig 2.4.6) erstatter teksten fra og med "Og sia …"):
"Miljøkampen er blitt en uunnværlig del av kampen mot kapitalismen, og miljøbevegelsen er en viktig enhetsfront. Men denne mangslungne og svært breie fronten må forenes med arbeiderklassens kamp for å bli virkelig effektiv på lang sikt. Miljøkampen må skje på arbeiderklassens og det arbeidende folkets premisser, og på grunnlag av mest mulig samlende paroler og frivillig oppslutning."

 GAD er enig i dette, men uten siste setning ("Miljøkampen må skje …").	
5.5.2. Rike land som Norge må senke forbruket, spesielt det forurensende energiforbruket.		
5.5.3. En viktig miljøkamp vi nå står foran er å hindre at ikke bare plantegener, men også menneskenes egne gener, gjøres til varer gjennom patentsystemet. Dette berører også den demokratiske kjerna i forskninga. Kunnskap om naturen er menneskehetas felles arv, og prinsippet om at alle skal ha tilgang til alle vitenskapens kunnskaper har alltid ligget til grunn for vitenskapen. I dag kjøper de store bioteknologifirmaene opp forskere og bestemmer innrettinga på stadig større del av forskninga, mens bevilgningene til universiteta og andre uavhengige forskningsinstitusjoner innskrenkes.	KM foreslår å stryke alt unntatt første setning.
	
5.6. Kamp for nasjonal sjølråderett er kamp mot imperialisme		
5.6.1. Nasjonal undertrykking er en nødvendig følge av imperialismen. I de landa som utvikla seg til imperialistmakter, ble nasjonalstatene bygd opp under vern av nasjonal industrireising. Den utvikla imperialismen snudde dette til at sjølråderetten til imperialiststatene sjøl også blir brutt ned. De dominerende imperialistmaktene søker etter verdensherredømme. Det er i dag derfor arbeiderklassen som har interesse av å slåss for den nasjonale sjølråderetten og som gjør at denne kampen er en integrert del av den sosialistiske revolusjonen. Kampene mot norsk EU-medlemskap, WTO og Nato er i dag konkrete uttrykk for dette og bidrar til å bygge opp både nasjonale og internasjonale enhetsfronter.	 Alternativt forslag fra AA:
"Den norske sjølråderetten blir undergravd av den generelle utviklinga av markedsliberalismen, formalisert gjennom WTO-regimet. Borgerskapets målretta kamp for å føre Norge inn i EU har vært spydodden i dette angrepet. 

Kampen for nasjonal sjøråderett i et imperialistisk land som Norge er ikke sjåvinistisk eller isolasjonistisk, slik Ja til EU-sida hevder. Den er en del av arbeiderklassens kamp i Norge og en støtte til antiimperialistisk kamp i andre land. Kampene mot norsk EU-medlemskap, WTO og Nato bidrar til å bygge opp både nasjonale og internasjonale enhetsfronter mot imperialismen."	
5.6.2. Nasjonal undertrykking finnes også innad i flernasjonale stater. Samenes kamp for sine nasjonale og sosiale rettigheter har også en antiimperialistisk, revolusjonær karakter. Det samme gjelder den kampen andre nasjonale minoriteter fører mot undertrykking og diskriminering. Undertrykte nasjoner i en flernasjonal stat har rett til løsriving. 		
5.7. Kapitalismen raserer distrikts-Norge	 AA foreslår ny overskrift:
"Kampen for distrikts-Norge utvider den revolusjonære enhetsfronten"	
5.7.1. Kampen for utvikling av distrikts-Norge står i direkte motsetning til borgerskapets strategi for utvikling av kapitalismen, og henger nøye sammen med kampen for ei økologisk framtid, i Norge og globalt. Kampen vil gi oss mange av svara vi trenger for å konkretisere vår visjon om framtida.	 AA foreslår ny tekst – erstatter både 5.7.1 og 5.7.2:
"Kampen mot raseringa av distrikts-Norge står i direkte motsetning til borgerskapets strategi for utvikling av kapitalismen, og henger også nøye sammen med kampen for ei økologisk framtid, i Norge og globalt. 

Derfor er det viktig å utvikle enheten mellom de kreftene som slåss mot nedlegging av distrikts-Norge, både i distrikta sjøl og mellom distrikta og byområda. Dette gjelder også på det internasjonale planet, gjennom solidaritetsarbeid og gjennom direkte utveksling av erfaringer og samordning av aksjoner.

Særskilt i fagbevegelsen er det av historiske årsaker en motvilje mot allianser med bondeorganisasjonene. Revolusjonære må jobbe for at denne splittelsen blir overvunnet, både innafor fagbevegelsen og i bondeorganisasjoner og innafor miljøbevegelse og lokale aksjonskomiteer av ulike slag."	
5.7.2. Kapitalen tapper ressursene ut av distrikts-Norge, mens et allsidig livsgrunnlag for befolkninga der raseres. Den nordnorske kystbefolkningas kamp for livsgrunnlaget sitt er et eksempel på motstand mot denne politikken. Mange steder rundt om i landet har lokalsamfunn gjennomført massedemonstrasjoner og sivil ulydighet for å beholde arbeidsplasser, skoler og sjukehus. Krav om et landbruk som tjener miljøet og bosettinga i bygde-Norge, er uforenlig med kapitalens krav til stordrift og fri ekspansjon.		
Disse kampene er også viktige for å bygge opp den revolusjonære enhetsfronten i Norge.		
5.8. Kvinnekampen er avgjørende for om kampen under kapitalismen skal utvikle seg til en sosialistisk revolusjon		
5.8.1. Kvinnenes kamp gir grunnlag for breie allianser. Kvinnene må både kjempe mot mennenes undertrykking, og for en allianse mellom kvinner og menn i arbeiderklassen og det arbeidende folket. Vi kjemper for en kvinnebevegelse som også retter kampen mot imperialismen, solidariserer seg med undertrykte folks kamp, støtter kvinneopprør i alle deler av verden og bekjemper all rasisme. Arbeiderklassen må kjempe mot mannssjåvinisme i egne rekker, og for en allianse med kvinnene som betyr frigjøring for begge kjønn. En slik allianse kan ikke bygges på at kvinnene innordner seg de rammene mennene setter. Slik er kvinnekampen ei styrking og utviding av den revolusjonære enhetsfronten.	 Alternativt forslag fra UKU:
"AKPs mål er full kvinnefrigjøring. Men også kravet om virkelig likestilling mellom kvinner og menn er et rettferdig og viktig krav som bryter med kapitalismen. Kvinnene er undertrykt som kjønn, og undertrykkinga berører alle kvinner. Kvinnenes kamp gir grunnlag for breie allianser. Vi kjemper for en kvinnebevegelse som også retter kampen mot imperialismen, solidariserer seg med undertrykte folks kamp, støtter kvinneopprør i alle deler av verden og bekjemper all rasisme."	
	 Forslag til nytt punkt fra UKU:
"For å oppnå likestilling og frigjøring er det ikke nok med individuell bevisstgjøring og kamp for eigen karriere. Organisering og kollektiv kamp er av avgjørende betydning, på alle områder i samfunnet. Kvinnene trenger en sterk og uavhengig kvinneorganisasjon, både for å utvikle kvinnebevissthet og kvinnepolitikk og reise kamp for kvinners interesser.

I den felles kampen er hver enkelt et middel til å oppnå det vi slåss for, men også sjøl et mål for forandring. Utvikling og bevisstgjøring av hver enkelt som deltar er ei eiga målsetting i alle kamper."	
5.8.2. Kvinner i alle klasser vil rammes av kvinneundertrykkinga, på samme måte som alle svarte rammes av rasisme. Kampen mot sexisme og kvinneundertrykking har derfor potensiale til å favne svært bredt. Men i svært mange saker vil klasseskilla også blant kvinner være avgjørende. Kravet om økt kvinnelønn vil kunne ramme profitten til borgerskapets kvinner. Rike kvinner har mulighet til å kjøpe seg fri fra deler av kvinneundertrykkinga. Kommunister må slåss for rettighetene til de fattigste, og kjempe for breiest mulig klasseallianse i kampen for kvinnefrigjøring.	 UKU foreslår ny start på punktet: 
"Alle kvinner har ikke felles interesser, i mange saker vil klassetilhørighet være avgjørende. Kravet om økt kvinnelønn …"	
	 To nye punkt fra UKU:
"Kvinnene må kjempe både mot menns undertrykking og for en allianse mellom kvinner og menn i arbeiderklassen og det arbeidende folket. En slik allianse kan ikke bygges på at kvinnene innordne seg de rammene mennene setter.  Kvinnekampen betyr en styrking og utviding av den revolusjonære enhetsfronten.

For at kampen under kapitalismen skal utvikle seg til en sosialistisk revolusjon og for å bygge enhet, er det nødvendig at arbeiderklassens kvinner spiller en sentral rolle både i arbeiderklassens kamp og i kvinnekampen."	
5.8.3. Svært mange er i dag for likestilling. Det er for smått. Vi mener sjølsagt at kvinner skal ha de samme formelle rettighetene som menn. Men likestilling med menn innafor rammene av det borgerlige samfunnet er ikke nok. Vi ønsker et heilt anna samfunn, der kvinnene er frigjort og kvinneundertrykkinga er avskaffa. For å nå dette målet er det ikke nok med individuell bevisstgjøring og kamp for eigen karriere. Organisering og kollektiv kamp er av avgjørende betydning for å reise en kamp som omfatter alle kvinner, ikke bare de sterkeste og flinkeste.	Innholdet her er innarbeidd i UKUs  øvrige punkt under 5.8.	
5.9. Det parlamentariske arbeidet må underordnes det utenomparlamentariske		
5.9.1. Det er viktig for et kommunistisk parti i Norge i dag også å jobbe i folkevalgte organ, som kommunestyrer, fylkesting og storting, arenaer der vi kan fremme sosiale, økonomiske og politiske krav og synliggjøre hvor udugelig det kapitalistiske systemet er når det gjelder å ivareta folks rettigheter og velferd. Korrupsjon og kameraderi i det politiske systemet må avsløres og folkevalgte organs makt og innflytelse må forsvares mot angrep fra kapital, statsbyråkrati og organisasjonseliter.		
5.9.2. Kampen om innflytelse i folkevalgte organ må knyttes til klassekamp og folkelig organisering. Det parlamentariske arbeidet må underordnes det utenomparlamentariske.		
5.9.3. Politiske strømninger i folket viser seg i parlamentariske valg. Men en kan ikke true kapitalismen eller innføre et nytt samfunnssystem gjennom valg eller vedtak. Den herskende klassen vil ikke gi fra seg makta si frivillig. Derfor finnes det ingen parlamentarisk vei til sosialismen.		
5.10. Internasjonal solidaritet og kamp mot eige borgerskap må gå hand i hand	 Alternativ overskrift fra OA:
"Internasjonal solidaritet og kampen mot eige borgerskap er samme kampen."	
5.10.1. Å utvikle en antiimperialistisk, internasjonal enhetsfront som styrker samarbeidet mellom fagbevegelsen, miljøbevegelsen, kvinnebevegelsen, antirasistiske organisasjoner osv er avgjørende for en revolusjonær strategi. Klubber og fagforeninger innafor samme internasjonale konsern må bygges opp uavhengig av nasjons- og språkgrenser. Det må organiseres samarbeidsformer mellom fagbevegelsen på tvers av landegrensene. Felles kampkrav må følges opp av koordinerte aksjoner og gjensidig støtte.		
5.10.2. Rasistiske innvandringsregler og lønnssystem som diskriminerer etter hudfarge og nasjonalitet må bekjempes. Norge må være åpent for innvandring fra den tredje verden, og for flyktninger fra både krig, politisk forfølging, økonomiske og økologiske katastrofer. Svaret på kapitalens splitt- og hersk-politikk må være felles fagorganisering og like rettigheter. Alle former for rasisme og sjåvinisme svekker arbeiderklassens enhet og kampkraft.	 GAD foreslår endra setninga "Svaret på …":
"Både felles organisering og kamp og særorganisering må til for å motvirke kapitalens splitt-og-hersk-politikk."	
Fagbevegelsen og kvinnebevegelsen må være ei drivkraft for å avsløre utbyttinga av kvinneproletariatet over landegrensene, arbeide for minstelønnsgarantier og rettigheter som beskytter kvinnelige arbeidere. Streiker og internasjonale boikottaksjoner må brukes både mot konkrete overgrep og for å presse gjennom internasjonale tariffer og avtaler som svekker kapitalens frihet.		
5.10.3. Både kvinnebevegelsen, miljøbevegelsen, den antirasistiske og antiimperialistiske bevegelsen er organiserte uttrykk for krav og politiske perspektiver som bryter med kapitalismen og utvider grunnlaget for og styrker den revolusjonære enhetsfronten. De skaper også nye premisser for den politiske kampen: Kvinnebevegelsen utfordrer menn i det arbeidende folket til å ta et oppgjør med privilegier som binder dem til borgerskapet. Den antirasistiske bevegelsen er en spydodd mot hvit sjåvinisme. Miljøbevegelsen og den antiimperialistiske bevegelsen utfordrer organisering og levemåter i vår del av verden som forutsetter imperialistisk utsuging av den tredje verden.	 Alternativ fra OA:
"Både kvinnebevegelsen, miljøbevegelsen, den antirasistiske og antiimperialistiske bevegelsen og den nye antiglobaliseringsbevegelsen er organiserte uttrykk for krav og politiske perspektiver som bryter med kapitalismen og kan utvide grunnlaget for og dermed styrke den revolusjonære enhetsfronten: Kvinnebevegelsen utfordrer menn til å ta et oppgjør med mannssjåvinisme. Den antirasistiske…"	
5.10.4. Sjøl om arbeiderklassen og den revolusjonære enhetsfronten i Norge har kampen for sine daglige interesser og en sosialistisk revolusjon i Norge som sitt hovedansvar, må proletarisk internasjonalisme og solidaritetsarbeid være en uatskillelig del av virksomheta. Å styrte kapitalismen som system er ei internasjonal oppgave, og gjensidig støtte på tvers av landegrensene blir mer og mer nødvendig. Samarbeidet på tvers av landegrensene er også en skole i organiseringa av det framtidige kommunistiske samfunnet.		
Kapittel 6: 
Sosialistisk revolusjon og et sosialistisk Norge		
Sosialismen er overgangsperioden mellom kapitalisme og kommunisme, etter at borgerskapet har mista statsmakta gjennom den sosialistiske revolusjonen. Sosialismen er fortsatt et klassesamfunn, hvor arbeiderklassen har makta og styrer i allianse med det store flertallet som også har interesse av at kapitalismen ikke blir gjeninnført i landet.		
Drivkrafta i produksjonen vil være bevisst planlegging for å tilfredsstille og trekke stadig flere av menneskenes grunnleggende behov ut av markedsøkonomien.		
Det politiske systemet under sosialismen må være prega av at samfunnet skal utvikle seg mot det klasseløse samfunnet, kommunismen, samtidig som en må være forberedt på at det i lang tid etter en revolusjon vil være kamp om hvilken vei samfunnet skal utvikle seg. Klassekampen vil fortsette i nye former inntil sosialismen har erstatta de kapitalistiske produksjonsforholda på verdensplan, klassestaten dermed har visna hen og klassene er borte.		
Hvor lang tid den sosialistiske fasen vil vare, er det umulig å si noe sikkert om. Vi må også i framtida belage oss på at sosialismen vil havarere i enkelte land hvor de indre vilkåra er vanskelige og det ytre presset er sterkt. Utviklinga vil være ujevn fra land til land, så lenge den imperialistiske verdensordninga har overtaket. Det gjør at også de nye sosialistiske samfunna vil ha ulike materielle og sosiale utgangspunkt. Vi vil derfor heller ikke bare finne éi form for sosialisme i framtida, men mange, sjøl om det vil være felles grunntrekk.		
Den teknologiske utviklinga modner nå kommunistiske produksjonsformer foran øynene på oss. I et land som Norge ville en overgang til ei sosialistisk samfunnsorganisering betydd et stort skritt framover for det store flertallet av befolkninga, både i forhold til levekår og livsstandard og til demokratiske rettigheter og reell innflytelse på samfunnsstyringa.		
6.1. Den sosialistiske revolusjonen		
6.1.1. Arbeiderklassen, i Norge og ellers, har interesse av at overgangen til et nytt samfunnssystem skjer på fredelig vis. Men alle historiske erfaringer viser at borgerskapet er forberedt på å knuse rettferdige sosiale opprør med vold og fascisme. En sosialistisk revolusjon vil aldri seire uten at borgerskapet avvæpnes og at folket tar kontrollen over våpenmakta.		
6.1.2. En sosialistisk revolusjon er et sosialt opprør der arbeiderklassen tar makta fra borgerskapet og undertrykker det som klasse, oppløser det borgerlige statsapparatet, opphever den kapitalistiske privateiendommen og etablerer nye, sosialistiske produksjonsforhold. Ikke noe parti kan innføre sosialismen "på vegne av" arbeiderklassen. Arbeiderklassens frigjøring må være dens eige verk. 	 GAD – tilføyelse av ny nest siste setning:
"Det kan heller ikke skje ved militær "hjelp" fra andre stater."	
6.1.3. For å stille seg i spissen for en sosialistisk revolusjon må arbeiderklassen. styrke bevisstheta om seg sjøl som en klasse med eigen politisk identitet og oppgave. Samtidig må arbeiderklassen jobbe for at de andre som har objektive interesser av sosialismen blir med i revolusjonen . Revolusjonen vil være ei samfunnsomveltning med støtte i det store flertallet. Kommunistpartiets oppgave er å gå i spissen for dette arbeidet, styrke arbeiderklassen politisk, ideologisk og organisastorisk og jobbe for utviklinga av den revolusjonære enhetsfronten.		
6.1.4. Om en sosialistisk revolusjon skal seire i Norge, avhenger også av de internasjonale rammebetingelsene; av motsetningene i imperialismen og styrken til den internasjonale antiimperialistiske bevegelsen.		
6.2. Sosialismens første erfaringer		
6.2.1. Den første revolusjonen som satte sosialistisk samfunnsorganisering på dagsorden var Pariserkommunen. Den holdt stand bare noen få måneder i 1871 før den ble knust av reaksjonen og et borgerskap som var i ferd med å konsolidere si samfunnsmakt.		
6.2.2. Sosialismen etablerte seg som samfunnssystem for en lengre periode først i "imperialismens svakeste ledd", i fattige, halvføydale land som Russland og Kina, som en del av den demokratiske og nasjonale frigjøringskampen.	 GAD – foreslår å fjerne ordet "først", for å unngå en diskusjon om hvilke andre land som har vært sosialistiske.	
I Øst-Europa tok kommunistpartia over makta i åra etter den andre verdenskrig, dels som resultat av revolusjonære frigjøringskriger mot fascismen, og dels med bakgrunn i sovjethærens seire i denne kampen. Erfaringene derfra viser at det ikke er noen farbar vei å innføre en sosialisme som bygger på utenlandsk støtte.		
6.2.3. De sosialistiske pionerprosjekta hadde stor betydning for verdens folk, og de betydde mye for det historiske utviklingsløpet. Jordreformer, industrialisering, utdanningsrevolusjon, bedre helseforhold og langt større sosial trygghet for arbeiderklassen ble oppnådd i landa hvor revolusjonene fant sted. De internasjonale ringvirkningene var også betydelige. De ga inspirasjon og bedre vilkår for frigjøringskamper i den tredje verden, som for kampen for sosiale reformer og innrømmelser fra borgerskapet i de imperialistiske landa. Kommunistpartia spilte en sentral rolle i disse kampene, som i de sosialistiske revolusjonene og oppbyggingsfasen av de sosialistiske samfunna.		
6.2.4. I de sosialistiske landa vokste parti og stat fort sammen og makta blei konsentrert i toppen av det kommunistiske partiet og statsapparatet. Dette skyldtes dels de økonomiske, klassemessige, kulturelle og politiske tradisjonene i landa, dels hardt press fra en imperialistisk omverden.	 KF foreslår endring av siste setning:
"Dette skyldtes dels de økonomiske, klassemessige og politiske forholda i landa, dels hardt press fra en imperialistisk omverden."	
Maktkonsentrasjonen åpna også for feilaktige linjer og ledelsesmetoder, og det utvikla seg etter hvert et nytt borgerskap i "sosialistisk frakk" som berika seg og sikra si maktstilling gjennom forfølgelse og likvidering av opposisjonelle av alle avskygninger, og som blanda seg inn i forhold i andre land.	 UO foreslår ny innledning:
"Maktkonsentrasjonen åpna også for feilaktige linjer og ledelsesmetoder. I flere land begikk parti- og statsledelsen store forbrytelser i sosialismens navn. Det utvikla seg etter hvert et nytt borgerskap …"	
Det som kunne ha vært motkrefter til denne kontrarevolusjonen blei demobilisert og aktivt motarbeida. Fagforeninger og folkelige masseorganisasjoner ble mer og mer bundet opp til statsapparat og parti. De framskritta som revolusjonen hadde betydd for kvinnene ble undergravd. Statspartisosialismen ensretta kultur og vitenskap og behandla opposisjon som kontrarevolusjonær virksomhet.		
Sosialismen var gått tapt i disse landa lenge før regimeskifta i Øst-Europa mot slutten av 1900-tallet		
6.2.5. Disse erfaringene viser at klassekampen, kvinnekampen og kampen mot andre former for samfunnsmessig undertrykking fortsetter også under sosialismen og at sosialismen kan ødelegges innafra. Det vil være til skade for sosialismen om en prøver å tildekke dette, eller framstiller alle opposisjonelle som reaksjonære eller imperialistiske håndlangere. Kommunister må anstrenge seg for å bygge ut folkelige masseorganisasjoner og slåss for å minske kløfta mellom folket og dets representanter i statsapparatet og ellers	 SJ – alternativ til siste setning:
"Kommunistene må støtte opp om og bidra til å bygge ut uavhengige folkelige organisasjoner, som f.eks fagbevegelse og kvinneorganisasjoner."	
6.2.6. Forsvar av sjølråderetten vil være viktig også i denne historiske fasen. Samarbeid mellom sosialistiske land må skje på grunnlag av likeverdighet og ikke-innblanding	 KF – alternativ formulering:
"Sosialistiske stater må respektere den nasjonale sjølråderetten. Sosialismen kan ikke tvinges på andre land, men er avhengig av at landets eigen arbeiderklasse innfører den."	
6.2.7. Men historia viser også at dersom arbeiderklassen og dens allierte forener seg og utnytter de ressursene som de rår over, kan sosialismen gi folkeflertallet et stort løft, både materielt og i kulturell utfoldelse. For de kommende sosialistiske samfunna, som kan stå på skuldra til pionerene og ha lært av både deres styrker og feil, og, ikke minst, ha gunstigere rammevilkår, vil dette gjelde i ennå større grad.		
6.3. Sosialismen i vår tid		
6.3.1. De sosialistiske samfunna som sprang ut av de sosialistiske revolusjonene i forrige århundre bygde på økonomiske og sosiale vilkår skapt dels før, dels under den industrielle revolusjonen og den gryende kapitalismen. I dag er vi inne i en ny teknologisk revolusjon som skaper andre rammevilkår for de kommende sosialistiske samfunna. Mellom anna skaper dette muligheter for å trekke større deler av folket med i direkte styring og innflytelse over den sosialistiske staten og slik minske motsigelsen mellom kollektivets og individets rettigheter.		
6.3.2. De kommende sosialistiske samfunna vil ikke være problemfrie samfunn uten knapphet og mangler. Men de blir til fordi arbeiderklassen og dens allierte ikke lenger vil ha kapitalismen og ser på sosialismen som alternativet. I forhold til fortsatt kapitalisme vil de representere et stort historisk framskritt for menneskeheten.		
6.3.3. Sosialismen er et overgangssamfunn mellom kapitalisme og kommunisme. Arbeiderklassen har tatt makta i staten, og hoveddrivkrafta i produksjonen vil være bevisst planlegging for å tilfredsstille menneskas behov, og ikke som før kapitalakkumulasjon og profittstrev.		
Dette er imidlertid ikke nok. Arbeiderklassen kan ikke frigjøre seg sjøl uten å frigjøre heile menneskeheta fra utbytting og undertrykking. En slik seier vinner klassen først når den har opphevd seg sjøl som klasse, og dermed alle klasser, og det kommunistiske, klasseløse samfunnet er nådd.		
Det politiske systemet under sosialismen må være prega av denne målsettinga.		
6.3.4. Under sosialismen vil det være både organiserte og spontane krefter som kan gjenskape et herskersjikt som skiller seg fra arbeiderklassen og folket. Organiseringa av et sosialistisk statsapparat er ei slik kraft, arbeidsdelinga i samfunnet ei anna.		
Derfor trengs det en strategi for å bygge ned arbeidsdelingene og staten, og ei bevisst mobilisering av motkrefter som kan hindre framveksten av en ny herskende byråkratklasse.		
I lang tid etter en revolusjon vil det være kamp om hvilken vei samfunnet skal utvikle seg, hvilke klasseinteresser som skal vinne. Også det gamle borgerskapet vil gjøre forsøk på å ta igjen makta, støtta av imperialistisk press utafra.		
6.3.5. Sosialismen i Norge vil i utgangspunktet ha en rekke fordeler: En teknologisk avansert økonomisk basis, en stor arbeiderklasse med et høyt utdanningsnivå og demokratiske tradisjoner. Men samtidig vil økonomien i utgangspunktet være sterkt knytta til imperialismen og det internasjonale varebyttet, som vil gjøre den sårbar for ytre press		
6.3.6. Et sosialistisk Norge må bygges opp av det arbeidende folket sjøl. Formene og de nye maktorgana og institusjonene vil bli skapt gjennom kampen.		
Arbeiderklassen må organisere seg for å utøve makt som klasse. Den må bygge opp sine egne statsorgan og sørge for at folkevalgte organ får avgjørende myndighet i sentrale og lokale økonomiske spørsmål. Arbeiderklassen må slåss for ei stadig større desentralisering av avgjørelsene innafor de sentrale rammeplanene. Ei viktig forutsetning for dette er en fri og uavhengig fagbevegelse, og at arbeiderne organiserer seg for å utvikle kontroll over og ledelse av produksjonen.		
Det må skapes nye former for direkte, deltakende demokrati, både i arbeidslivet og i samfunnslivet ellers. Valgte ledere både i arbeidslivet og i politiske organer må med jevne mellomrom fratre verva sine og delta i vanlig arbeid i kortere eller lengre tid. Dette er ei forutsetning for å bryte ned arbeidsdelinga mellom manuelt og intellektuelt arbeid og skillet mellom styrende og styrte.		
Det må eksperimenteres for å finne måter å utvikle og utdype demokratiet. Som utgangspunkt trenger vi et utvida representativt demokrati basert på frie valg mellom kandidater som representerer ulike alternativ. Det må tas tiltak for å sikre kvinner og representanter fra arbeiderklassen rettmessig deltaking i samfunnsstyringa.	 KF foreslår å stryke "og representanter fra arbeiderklassen".	
6.3.7. Sosialismen vil bety ei utviding av demokratiske rettigheter som ytringsfrihet, organisasjonsfrihet og pressefrihet. Den sosialistiske staten vil være sekulær og ikke stimulere religiøs virksomhet. Men det vil være religionsfrihet og ikke forsøk på å avskaffe religiøs virksomhet med tvang. For å kunne fylle en kritisk funksjon i samfunnslivet må mediene og kulturlivet sikres rettigheter og rammevilkår som gjør dem uavhengige av både politiske myndigheter og kapitalgrupper.	 KF foreslår endring til "bør være sekulær" og "Det bør være religionsfrihet …"

 Alternative formuleringer fra UO:
"… må bety …", "… må være sekulær …", "… må være religionsfrihet …".	
Disse rettighetene vil innskrenkes for grupper som vil gjeninnføre kapitalismen med makt, med eller uten støtte fra imperialismen utafra, og for nazistiske og rasistiske organisasjoner.	 KF foreslår endring til "kan innskrenkes", og at ", og for nazistiske og rasistiske organisasjoner" strykes.

 Alternativ formulering fra UO:
"Den sosialistiske staten må innskrenke disse rettighetene for grupper som vil gjeninnføre kapitalismen med makt, med eller uten støtte fra imperialismen utenfra; og for nazistiske og rasistiske organisasjoner. Samtidig er det avgjørende at slike nødvendige tiltak ikke kan misbrukes til å undertrykke befolkningas demokratiske rettigheter. Det er derfor heilt nødvendig at det sosialistiske samfunnet holder fast ved prinsipper om offentlighet, likhet for loven, et uavhengig rettsvesen og reell rettssikkerhet."	
	 Nytt punkt foreslått av UO:
"Sannsynligheta for at et folkeflertall må bruke væpna makt for å forsvare ei sosialistisk omveltning mot borgerskapets voldsapparat er ei utfordring for utviklinga av det sosialistiske demokratiet etterpå. Erfaring både fra sosialistiske land og fra nasjonale frigjøringskamper tilsier at væpna omveltninger, sjøl om de er nødvendige og har brei støtte, alltid innebærer en risiko for at ledelsen etterpå kan misbruke våpenmakta til å undertrykke kritikk og demokratisk opposisjon.  For å unngå dette må den revolusjonære bevegelsens forpliktelser på rettsikkerhet og sikring av de demokratiske rettene etter revolusjonen være så klar at det blir umulig for noen ledelse å neglisjere dem."	
6.3.8. Kommunistiske parti vil også under sosialismen være uavhengig av staten, fungere som et kritisk element i samfunnet og se det som si oppgave å gå i spissen for utvikle et klasseløst samfunn.	 UO foreslår "… må også under …"	
6.3.9. Sosialismen legger grunnlaget for et langt skritt fram for kvinnefrigjøringa, samtidig som fortsatt kvinnekamp er ei forutsetning for at sosialismen utvikler seg mot det kommunistiske samfunnet. Også under sosialismen trengs det en sterk, uavhengig kvinneorganisasjon og særeiga kvinneorganisering på alle områder. Kvinnene må ha makt både innafor staten, i økonomien, partia, masseorganisasjonene og i samfunnslivet for øvrig.	 Forslag fra UKU om ny siste setning i avsnittet:
"Dette må sikres ved hjelp av kjønnskvotering."	
Kvinnefrigjøring må være ett av grunnpremissa for planer og tiltak på alle samfunnsområder. Økonomisk og teknologisk utvikling fungerer ikke kjønnsnøytralt. Planene må se det betalte og ubetalte arbeidet i sammenheng, og finne samfunnsmessige løsninger som avskaffer kvinnenes slit og gir dem kontrollen over egne liv.		
Den kjønnsbestemte arbeidsdelinga må brytes ned. Alle tiltak må ta utgangspunkt i kvinner som sjølstendige personer, ikke som medlemmer av familier eller hushold. Økonomi og styring må ikke være basert på at en svær del av arbeidet i samfunnet settes bort som kvinnens private ansvar innafor familiens rammer. Det er et mål at mannen tar halvparten av hus- og omsorgsarbeidet, både så lenge det er organisert som et privat ansvar og når dette arbeidet blir ledd i ei større samfunnsmessig heilhet.

Samfunnets ressurser må fordeles likeverdig på alle, slik at kvinner og barn ikke lenger blir avhengige av forsørging fra menn. Slik vil folk få frihet til sjøl å velge ulike bo- og samlivsformer basert på likeverd.	 Disse avsnitta foreslår UKU skifta ut med følgende tekst:

"Sosialismen må straks begynne arbeidet med å oppheve familieinstitusjonen og heile den kjønnsbestemte arbeidsdelinga (i familie, arbeidsliv og samfunn). Dette er heilt nødvendig for å frigjøre kvinners krefter både som produktivkrefter og til å delta i styringa av samfunnet.

Å oppheve familien vil være en forholdsvis lang prosess, som må skje fullt ut frivillig, med kvinnene som drivkraft. Det krever at det utvikles andre løsninger på de oppgavene som familien nå ivaretar, måter som folk synes er bedre. Dette innebærer store endringer i økonomi og organisering av samfunnet og i menneskas tenking.

For å oppheve familien som privat forsørgingssystem må ethvert tiltak ta utgangspunkt i at alle skal bli økonomisk sjølstendige personer. Kvinner må ha arbeid, økonomisk sjølstendighet og økte lønninger til å leve av som er virkelig like menns. Arbeidstida må settes ned. Kvinnene må sikres innpass i jobber som tidligere i hovedsak var for menn, særlig på politisk og økonomisk viktige områder. Barna må sikres eiga inntekt fra staten.

En stadig større del av hus- og omsorgsarbeidet for barn, eldre og sjuke må organiseres samfunnsmessig og tilbudet må utvides. Det må startes eksperimentering med andre måter å  organisere menneskenes dagligliv. 

Slik vil folk få større frihet til sjøl å velge ulike bo- og samlivsformer basert på likeverd.

Det er et mål at mennene tar halvparten av hus- og omsorgsarbeidet [ alternativ: det er et mål at hus- og omsorgsarbeidet deles likt mellom kjønna], uansett om dette er organisert privat eller i samfunnets regi.

Fordi kampen for kvinnefrigjøring krever så omfattende endringer i samfunnsorganiseringa, vil den være avgjørende for om sosialismen vil utvikle seg til kommunisme.	
6.3.10. Heterofilt og homofilt samliv må være likestilt. Rettigheter til alle minoriteter må sikres og all form for rasistisk virksomhet må bekjempes. 	Fra IB: 
Første setning bør flyttes opp i 6.3.9, og – uansett hvilket alternativ til dette som velges – plasseres rett etter "ulike bo- og samlivsformer basert på likeverd".
Resten av 6.3.10 kortes ned til:
"Alle former for rasistisk virksomhet må bekjempes."	
6.3.11. Den sosialistiske planøkonomien gjør det mulig å ta økologiske hensyn, da produksjonen ikke lenger er basert på mest mulig profitt. Men det vil også under sosialismen oppstå motsigelser mellom økonomisk gevinst og hensynet til miljøet. Prioritering av å skaffe fram innsikt i naturens behov og stimulering av en aktiv, statsuavhengig miljøbevegelse vil derfor være blant tiltak som det sosialistiske samfunnet må sikre.		
6.3.12. Økt produktivitet og omlegging av produksjonen må så fort som råd bidra til ytterligere forkorting av normalarbeidsdagen, og det er viktig raskt å få trukket sektorer som for eksempel bolig, helse, utdanning og kommunikasjon ut av markedsøkonomien. De mulighetene som den nye teknologien gir til å trekke sektorer ut av vareproduksjonen og over til rein distribusjon av produkt og tjenester ut ifra behov, må utnyttes til fulle. I stedet for kapitalismens formel om enkeltmenneskets eiendomsrett over andres arbeid, setter sosialismen det kommunistiske om alles utnyttelsesrett til andres arbeidskraft.		
6.3.13. Sosialismen vil ha en dominerende offentlig sektor og nye former for samvirke, men samtidig rom for sjølsysselsetting og begrensa former for privat virksomhet.		
Den sosialistiske staten må kontrollere kommandohøydene i økonomien. Forholdet mellom plan og marked må avgjøres konkret, slik at markedsmekanismer både utnyttes og tøyles. Den sosialistiske planøkonomien må være overordna. Den teknologiske utviklinga har gjort at denne prosessen kan bli både mer effektiv og fleksibel enn den var i tidligere sosialistiske samfunn. I landbruk og fiske, der sjølsysselsetting dominerer, må samvirketiltak støttes og oppmuntres. 		
6.3.14. Det sosialistiske Norge må løsrive seg fra alle imperialistiske allianser og forpliktelser, oppgi norsk kapitalvirksomhet i utlandet som bygger på tilbakeføring av overskudd til Norge og oppgi alle krav i Antarktis. Samisk sjølråderett i samiske områder må garanteres.		
Kapittel 7: 
Arbeidernes kommunistparti	 AA foreslår at 7.1 gjøres om til ingress.	
7. 1. Hvorfor kommunistparti		
7.1.1. Arbeidernes kommunistparti kjemper for å avskaffe alle former for utbytting, undertrykking og klasseskiller. Partiet har ingen interesser som er skilt fra den internasjonale arbeiderklassen sine interesser.		
7.1.2. For å styrte kapitalismen trengs en enhetsfront som består av alle revolusjonære og progressive krefter, arbeiderklassens allierte: småbønder og fiskere, intellektuelle og ulike undertrykte grupper. Men i tillegg trengs kommunistpartiet for at kampen for samfunnsendring ikke skal nøye seg bare med reformer av kapitalismen, men også kunne føre fram til en sosialistisk revolusjon og utvikling av sosialismen fram mot kommunismen.	 Forslag fra SH om tilføyelse:
"Mens alle andre fronter og organisasjoner kjemper for delmål, er det partiets oppgave å samle og gi perspektiv til alle disse kampene, og å holde i gang kampen for og debatten om det strategiske målet. 

Dette kan partiet bare gjøre dersom det er i stand til å lære av folks kamp, oppsummere og analysere erfaringene, og bringe dem tilbake i ei form som folk kjenner igjen som si eiga."	
7.2. Partiets oppgaver og oppbygning		
7.2.1. Måla som kommunistpartiet stiller seg, krever at medlemmene jobber aktivt på mange områder.		
7.2.2. Vi jobber i fagforeninger, interesseorganisasjoner og solidaritetsorganisasjoner, for å bedre folks levekår her og nå. Gjennom at folk deltar i kampen mot det kapitalistiske systemet, utvikler de også ei bevissthet om at det er behov for et alternativ. Dette legger grunnlaget for videre kamp for sosialisme.	 Forslag fra SH om tilføyelse (henta fra 7.2.4):
"At AKPs medlemmer deltar i mange folkelige bevegelser, gjør partiet i stand til å utvikle politiske linjer som tar opp i seg erfaringene fra disse bevegelsene og bidrar til å skape enhet mellom dem."	
7.2.3. Kapitalens profittjag innebærer alltid diktatur og undertrykking, enda om dette kan variere i styrke og form. AKP deltar i kampen mot kapitalismen i Norge og støtter opp om den kampen som føres i andre land Vi søker allianser og kontakt med andre parti og bevegelser som slåss mot imperialismen, og vi deltar sammen med andre i større fronter på enkeltsaker. Men vi holder fast ved at kommunistpartiet alltid må være sjølstendig og uavhengig, både nasjonalt og internasjonalt.		
7.2.4. AKP ser det som spesielt viktig å synliggjøre og styrke kvinners deltaking i kampen mot utbytting og for rettferdighet. Vi slåss for en sosialisme fri for kvinneundertrykking, men vi slåss også mot alle former for kvinneundertrykking i det kapitalistiske samfunnet.	 UKU har følgende alternative forslag:
"AKP ser det som nødvendig både å synliggjøre og styrke kampen til kvinnene i arbeiderklassen og å støtte og delta aktivt i kvinnekampen. Kvinnepolitikken må legge premisser for partiets politikk på alle områder. Vårt mål, kommunismen, er bare mulig dersom kampen for kvinnefrigjøring og mot alle former for kvinneundertrykking spiller en sentral rolle både under kapitalismen og sosialismen. For å sikre dette, må kvinnene både delta i ledelsen av og organisere seg særskilt i partiet. AKP slåss mot kvinneundertrykking innad i partiet."

 SH støtter denne versjonen, men foreslår følgende i stedet for siste setning ("AKP slåss …"):
"Det kvinnesynet og de kjønnsrollene som gjennomsyrer samfunnet for øvrig vil også finnes i partiet. Kvinneundertrykking og mannssjåvinisme hindrer de kvinnelige partimedlemmene i å bruke alle sine ressurser og svekker partiet. Både menn og kvinner må kjempe aktivt mot kvinneundertrykking innad i partiet og jobbe for en partikultur som lar alle få lov til å utvikle seg."	
AKP er et parti som legger vekt på både teoretisk skolering og politisk arbeid. Medlemmene må være godt skolerte i politisk teori for å kunne se sammenhengen mellom den daglige politiske kampen og det langsiktige arbeidet for sosialisme. Medlemmene må delta i politiske bevegelser. Gjennom å jobbe sammen med og diskutere med andre, kan man vinne flere for tanken om sosialisme og kommunisme.	 UKU foreslår dette skilt ut som eige nummerpunkt og formulert sånn: 
"Medlemmene må delta i politiske bevegelser. Gjennom å jobbe sammen med og diskutere med andre kan man lære og få nye erfaringer, samtidig som man kan vinne flere for tanken om sosialisme og kommunisme. 

AKP har medlemmer i ulike folkelige bevegelser. Dette gjør partiet i stand til å utvikle politiske linjer som tar opp i seg erfaringene fra disse bevegelsene og bidra til å skape enhet mellom dem."

 KF foreslår å endre slutten til: 
"… vinne flere for kommunismen."

 Alternativ formulering fra SH (som har flytta slutten til 7.2.2):
"AKP legger vekt på både teoretisk skolering og konkret politisk arbeid. Medlemmene må være skolerte i politisk teori for å kunne se sammenhengen mellom den daglige kampen og det langsiktige arbeidet for sosialisme. Medlemmene må delta i politiske bevegelser. Gjennom å jobbe sammen med og diskutere med andre, kan man lære og få nye erfaringer, samtidig som man vinne flere for sosialisme og kommunisme."	
7.2.5. AKP er et parti som tar mål av seg til å være en del av ledelsen i den sosialistiske revolusjonen. Det betyr at AKPs medlemmer må bygges opp som ledere. Gode ledere bidrar til at andre utvikler seg og blir ledere, og bidrar til at folk ser at de har en viktig rolle å spille i kampen for rettferdighet og et sosialistisk samfunn. 		
7.2.6. AKP jobber heile tida for et best mulig utvikla demokrati innad i partiet og i de organisasjonene vi jobber. Innad i AKP bygger vi på den demokratiske sentralismen, som vi mener gir best utgangspunkt for demokratisk behandling og deretter felles handling. Det krever også at det enkelte partimedlem deltar aktivt i partikollektivet.		
	 Forslag til nytt punkt fra SH:
"Den norske klassestaten har et velutvikla apparat for å overvåke opposisjonelle. Når klassekampen skjerper seg vil også overvåking og represalier overfor opposisjonelle øke. AKP tar derfor tiltak for å beskytte organisasjonen og enkeltmedlemmene mot slik overvåking, ved hjelp av sikkerhetsrutiner som i størst mulig grad hindrer at overvåkingspolitiet får innsyn i partiet. Det er likevel viktig at slik sikkerhetspolitikk ikke bidrar til å isolere partiet fra folk flest. Vi har ingenting å skjule når det gjelder politikken vår."	
	 Forslag til nytt punkt fra SH:
"AKP ønsker ikke å gjøre seg økonomisk avhengig av kilder utenfor partiet. Vi satser på å være økonomisk sjølberga, og partiets aktivitet finansieres av medlemmene."	
7.2.7. AKP søker ingen privilegier. I et klasseløst, kommunistisk samfunn vil partiet ha fullført si oppgave og derfor oppløses.	 SH foreslår punktet strøket.	
7.3. Arbeiderklassen er den ledende krafta	 UKU foreslår punktet strøket idet innholdet ivaretas andre steder. 

 Forslag fra SH til alternativ overskrift:
"Arbeiderklassen må ha ei ledende rolle i partiet"	
7.3.1. Kommunistpartiet springer ut av arbeiderklassen. Partiets oppgave er å mobilisere arbeiderklassen til handling, gjennom å være et ledende element i klassen. Partiet skal ikke lede "på vegne av" arbeiderne. Arbeiderklassens frigjøring må være dens eige verk. Partiet må dermed strebe etter at flertallet av medlemmene kommer fra arbeiderklassen. 	 Alternativ formulering fra SH:
"For å sikre at partiet forblir revolusjonært må arbeiderklassen sikres makt i partiet. Målet må være at flertallet av partimedlemmene er arbeidere. Spontant vil det være en tendens til at intellektuelle får en dominerende posisjon i partiet. Denne tendensen må motarbeides ved å jobbe for en partikultur som verdsetter alle medlemmer, og gir alle medlemmer like store muligheter til å utvikle seg og bruke sine erfaringer i partiet. Kvotering av arbeidere til ledende verv er en av metodene vi bruker. Arbeiderklassens frigjøring må være dens eige verk. Partiet skal ikke lede "på vegne av" arbeiderne, men ønsker å være et ledende element i arbeiderklassen og bidra til å mobilisere klassen til handling. Dette er ikke mulig dersom ikke en stor andel av partimedlemmene sjøl er arbeidere og deltar aktivt i arbeiderklassens kamp."	
7.4. Partiets teoretiske fundament		
7.4.1. AKP bruker den marxistiske teorien som rettesnor for handling. Det teoretiske pionerarbeidet ble gjort av Marx og Engels gjennom analyse av kapitalismens utvikling og kritikken av ulike utopiske, reformistiske og anarkistiske retninger i samtida. Et anna oppgjør ble innleda gjennom Lenins og andre marxisters kritikk av og brudd med Den andre Internasjonalens sosialdemokratiske klassesamarbeidspolitikk og nasjonale sjåvinisme. Mao Zedong forente marxismen med den revolusjonære massebevegelsen i Kina og dette satte ham i stand til å lede den største politiske revolusjonen i menneskehetas historie. Han var også pioner i å innse farene for at sosialistiske land omdannes til en ny type byråkratiske undertrykkingsregimer. 	 Alternativ formulering til første setning fra SH (delvis henta fra 7.5.1):
"AKP bruker den marxistiske teorien som rettesnor for handling. Marxismen er et verktøy for å kunne analysere verden med sikte på å forandre den. Å være revolusjonær innebærer å ta i bruk de redskapene en har tilgjengelig for å forstå verden, og å bruke denne kunnskapen til å slåss for en bedre verden.

Marxismens teoretiske pionerarbeid ble gjort av … "

 SH foreslår endring i setninga om Mao: 
" … dette satte Kinas Kommunistiske Parti i stand til å lede …  Mao var også pioner …"	
Utviklinga av kvinnebevegelsen og kampen for full kvinnefrigjøring var viktig for det teoretisk utviklingsarbeidet som ble gjort i AKP på 1980-tallet. Utviklinga av den nye kvinnepolitiske teorien har betydd endringer av den heilhetlige analysen av både det kapitalistiske samfunnet og kampen for sosialismen.	 UKU foreslår at dette skilles ut som eige nummerpunkt.	
7.4.2. Den historiske utviklinga gjør det nødvendig heile tida å vurdere teoriene vi bygger på og videreutvikle dem. Den marxistiske teorien består ikke av absolutte sannheter, men må heile tida kritiseres og bygges ut i tråd med hvordan samfunnet endrer seg.		
	SH foreslår 7.5.2 flytta hit.	
7.5. Hva betyr det å være revolusjonær?		
7.5.1. Marxismen er et verktøy for å kunne analysere verden, men å forstå verden kan aldri være et mål i seg sjøl. Målet vil alltid være å forandre verden. Å være revolusjonær betyr å bruke de redskapa en har tilgjengelig for å forstå verden, og å bruke denne kunnskapen for å slåss for endring.	 SH foreslår dette som alternativ til heile punkt 7.5:
"Å være revolusjonær betyr å kjempe for et samfunn uten undertrykking, klasseskiller og krig. Det betyr å erkjenne at i denne kampen har vi mektige fiender, og at vårt viktigste våpen er organisering og innsikt. 

Kommunister må være uten illusjoner. Men vi lever i et samfunn der borgerskapet hersker, og der deres ideologi gjennomsyrer hver flik av samfunnet. Når vi hver dag blir dynga ned med herskernes idealer og virkelighetsforklaringer, er det en kontinuerlig jobb å "holde hodet rødt" og å holde fast ved å se samfunnet fra de undertryktes side. Skal vi klare dette over lang tid, er det nødvendig å være organisert sammen med andre kommunister i et kommunistparti, der vi sammen kan analysere og kjempe for å endre virkeligheten. 

Å være kommunist betyr å innse at det trengs et kommunistparti, og at en sjøl har ansvar for å være med på å bygge dette partiet. Det betyr å innse at verden ikke forandres verken med uttalelser eller proklamasjoner, men at det trengs organisering, kunnskap og målretta, felles kamp."	
7.5.2. Kunnskapen om verden vil aldri være endelig, den vil alltid være i utvikling. For å utvikle gode analyser og for å kunne ta de riktige avgjørelsene trenger vi stadige studier og diskusjon, både i og utenfor partiet. Uenigheter er ikke et problem, men en kilde til utvikling og ny kunnskap.	 SH foreslår dette flytta sist i 7.4.	
7.5.3. Å slåss aleine vil aldri gi seier, derfor er vi organisert sammen i et parti, og derfor søker vi allianser med andre. Verden forandres heller ikke med uttalelser og proklamasjoner, derfor krever vi aktiv deltaking i kampen fra alle våre medlemmer. Bare ved å stå sammen i aktiv kamp vil vi klare å bygge en sosialisme som kan legge grunnen for det klasseløse samfunnet - kommunismen.	Inkorporert i SHs forslag (se 7.5.1).	

 Fra TA – alternativ til forordet:
"Politisk målsetting.
I vår tid finnes de materielle mulighetene for at alle folk på jorda kan leve et liv frigjort fra nød og undertrykking. Men det som skjer, er i stedet ei stadig sterkere polarisering mellom rike og fattige områder; klasseskilla øker. Imperialismens rovdrift på mennesker og naturresurser fører til økologisk katastrofer som truer livsgrunnlaget på jorda.

Omdanninga av samfunnet skritt for skritt eller gjennom revolusjon har i generasjoner vært ei sentral skillelinje mellom ulike retninger som har kalt seg sosialistiske. Klassekampen endrer styrkeforholda og påvirker utforminga av det kapitalistiske samfunnet, men samfunnets grunnleggende karakter forandres bare gjennom et brudd - en revolusjon der borgerskapets herredømme styrtes og arbeiderklassen tar over.

Dette prinsipprogrammet klargjør AKP sitt syn på strategien for en sosialistisk revolusjon i Norge som en del av en internasjonal, revolusjonær kamp for å fjerne kapitalismen og imperialismen.

Vårt strategiske mål er et globalt kommunistisk samfunn: et økonomisk system med en økologisk forsvarlig bruk av jordas ressurser, ei samfunnsform uten lønnsslaveri, klasser, kvinneundertrykking og rasistisk undertrykking, der statlige grenser bygges ned.

Dette programmet er prega av at det er vanskelig å skrive om et nytt samfunn, nye organisasjonsformer, heilt nye forhold mellom mennesker. Vi er alle fanger i det samfunnet vi lever i. Dette samfunnet bestemmer horisonten vår, det bestemmer språket og måten å tenke og føle på.

Kampene i dag må brukes til å bygge opp sosiale bevegelser, organisasjoner, organisasjonsformer, allianser, arbeidsmåter, kunnskap og bevissthetsformer som peker framover, som "foregriper" sosialismen og kommunismen. Framtida skapes nå."